РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 квітня 2025 року 
м. Рівне

Справа № 561/1310/24
Провадження № 22-ц/4815/119/25

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий: Боймиструк С.В.,
судді: Хилевич С.В., Шимків С.С.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Зарічненського районного суду Рівненської області від 22 жовтня 2024 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Ейс" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
в с т а н о в и в:
12 вересня 2024 року товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Ейс" через свого представника – адвоката Тараненка А.І. засобами підсистеми ЄСІТС "Електронний суд" звернулося до суду з позовом, у якому просить стягнути з ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 59197,60 грн.
На обґрунтування своїх вимог вказує про те, що відповідно до укладеного електронного договору кредитної лінії № 408363791 від 11 листопада 2021 року, укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ "Манівео Швидка Фінансова Допомога" відповідач отримав кредит в сумі 15500,00 грн на 28 днів дисконтного періоду зі сплатою відсотків за користування упродовж указаного періоду в розмірі 1,98 % за кожен день користування кредитом та у розмірі 2,10 % в день від суми кредиту але не більше, як на 90 календарних днів від дати закінчення дисконтного періоду. У зв`язку з невиконанням узятих на себе зобов`язань перед первісним кредитором утворилась заборгованість, яку ТОВ "Фінансова Компанія "Ейс" за договором факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року з додатковими угодами до нього відступило для ТОВ "Таліон Плюс", яке у свою чергу 23 лютого 2024 року відступило для ТОВ "Фінансова Компанія "Онлайн Фінанс", яке 17 липня 2024 року відступило позивачу. У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем узятих на себе зобов`язань за кредитним договором у встановленому договором порядку та строки, за станом на день звернення до суду ОСОБА_1 має заборгованість в сумі 59197,60 грн, яку позивач просив стягнути з відповідача.

Рішенням Зарічненського районного суду Рівненської області від 22 жовтня 2024 року позов задоволено. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "ЕЙС" заборгованість у розмірі 59197,60 грн (П`ятдесят дев`ять тисяч сто дев`яносто сім гривень шістдесят копійок).
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "ЕЙС" 2422,40 грн. (Дві тисячі чотириста двадцять дві гривні сорок копійок) понесених ним і документально підтверджених судових витрат по сплаті судового збору.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "ЕЙС" 2000,00 грн. (Дві тисячі гривень)витрат на професійну правничу допомогу.
Матеріали кримінального провадження № 12022186120000001 від 06 січня 2024 року повернуто ВП № 2 Вараського РВП ГУНП в Рівненській області.

Не погодившись з рішенням суду,  ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає його незаконним, необґрунтованим і таким, що прийнято з неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням судом норм матеріального права.
Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що банківську картку на яку зараховано кошти відповідач фактично не отримував, як і кредитні кошти. Стверджує, що є потерпілим від шахрайства, з приводу чого звертався до правоохоронних органів. Вважає, що у спірних правовідносинах слід встановити кому фактично видана банківська картка № НОМЕР_1 на яку 11.11.2021 р. здійснено переказ коштів на суму 15500 грн.
Відзив на апеляційну скаргу у встановлений строк не надходив.

Відповідно до частин 1-3 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

За змістом частин 1-2 статті 84 ЦПК України, учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї. У клопотанні повинно бути зазначено: 1) який доказ витребовується; 2) обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати; 3) підстави, з яких випливає, що цей доказ має відповідна особа; 4) вжиті особою, яка подає клопотання, заходи для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу.
Апелянт просить витребувати у ПАТ КБ "ПриватБанк": заяви ОСОБА_1 про випуск та видачу банківської карти; розписки про її отримання; відомості про місце отримання та службову особу, яка видала картку; матеріали фото та відеофіксації вручення банківської картки (за наявності).
Обґрунтовує необхідність витребування цих доказів в апеляційній інстанції тим, що був позбавлений можливості витребувати ці докази в суді першої інстанції, оскільки така необхідність виникла після надходження відповіді з ПАТ КБ "Приватбанк" про видачу йому банківської картки на яку і надійшов переказ.
З матеріалів справи вбачається, що разом з відзивом на позов відповідач заявив клопотання про витребування в АТ КБ "Приватбанк" відомостей про власника картки на яку кредитор здійснив переказ кредитних коштів та інформацію про банківську установу емітента банківської картки.
Ухвалою Зарічненського районного суду Рівненської області від 01 жовтня 2024 року клопотання задоволено та витребувано вказані докази. Крім того, в ухвалі визначено, що докази мають бути надані до 20 жовтня 2024 року та оголошено перерву до 22 жовтня 2024 року.
18 жовтня 2024 року АТ КБ "Приватбанк" повідомило суд, що на ім`я ОСОБА_1 в банку емітовано карту № НОМЕР_1 , на яку 11.11.2021 р. здійснено переказ коштів на суму 15500 UAH. Платник Moneyveo.
Отже, наданою довідкою підтверджується, що відповідач є клієнтом АТ "Приватбанк", тобто має право самостійно здобути та надати докази, які просить витребувати, однак відповідних заходів для отримання цього доказу самостійно не вчиняв, причин неможливості самостійного отримання цих доказів не навів.
Також слід звернути увагу, що у відзиві на позов відповідач заперечував наявність у нього рахунку на яку здійснювався переказ кредитором, хоча також міг здобути цей доказ самостійно, а в апеляційній скарзі змінює характер заперечень на фактичне неотримання цієї картки, тобто доводить обставину, яку взагалі не доводив у суді першої інстанції.
Зважаючи на викладене колегія суддів не вбачає підстав для задоволення вказаного клопотання.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частиною 2 ст. 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, тобто норми про договір позики.
Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.
Частиною 1 ст. 1056-1 ЦК України передбачено, що розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозиції, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
З матеріалів справи вбачається, що 11 грудня 2021 року між ТОВ "Манівео швидка фінансова допомога" та ОСОБА_1 було укладено договір кредитної лінії № 408363791, відповідно до якого ОСОБА_1 отримав кредит в сумі 15500,00 грн на платіжну картку на 28 днів дисконтного періоду зі сплатою відсотків за користування упродовж указаного періоду в розмірі 1,98 % за кожен день користування кредитом та у розмірі 2,10 % в день від суми кредиту після закінчення дисконтного періоду, але не більше, як на 90 календарних днів від дати закінчення дисконтного періоду (а.с. 12-16). 
Цей договір укладено та підписано сторонами в електронній формі, зокрема відповідачем договір підписано електронним підписом одноразовим ідентифікатором MNV2BS65 11.11.2021 16:11:22 (а.с.16). Такі дії сторін повністю узгоджуються з вимогами ст. 6, 627 ЦК України та ст. 11, 12 Закону України "Про електронну комерцію".
Підписавши 11 листопада 2021 року договір кредитної лінії, ОСОБА_2 взяв на себе зобов`язання здійснювати повернення суми кредиту та сплату нарахованих процентів на банківський рахунок Кредитодавця, що вказаний в реквізитах договору, у строки передбачені договором (п. 2.2.2.1. Договору).
Як вже встановлено 18 жовтня 2024 року АТ КБ "Приватбанк" повідомило суд, що на ім`я ОСОБА_1 в банку емітовано карту № НОМЕР_1 , на яку 11.11.2021 р. здійснено переказ коштів на суму 15500 UAH. Платник Moneyveo.
Колегія суддів відхиляє доводи апелянта про вчинення щодо нього шахрайських дій, оскільки кримінальне провадження закрито постановою дізнавача сектору дізнання відділення поліції №2 Вараського РВП ГУНП в Рівненській області на підставі ч.1 п.2 ст. 284 КПК України (встановлена відсутність в діянні складу кримінального правопорушення).
В матеріалах також відсутні судові рішення про визнання відповідача недієздатним або обмежено дієздатним.
Таким чином відповідачем фактично не спростовувався факт укладення договору, а матеріалами справи підтверджується, що йому належить банківський рахунок на який надіслані кредитні кошти за договором.
Відповідно суд дійшов правильного висновку про стягнення заборгованості з відповідача.

Проте судом попередньої інстанції не було враховано того, що відповідно до ч.8 ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів" нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.
Тому при вирішенні спірних правовідносин належало застосувати принцип contra proferentem.
В постанові Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі № 352/1950/15-ц (провадження № 61-2973св22) зазначено, що договір, як приватноправова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, має на меті забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути спрямований на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Тлумачення правочину - це з`ясування змісту дійсного одностороннього правочину чи договору (двостороннього або багатостороннього правочину), з тексту якого неможливо встановити справжню волю сторони (сторін). Потреба в тлумаченні виникає в разі різного розуміння змісту правочину його сторонами, зокрема при невизначеності і незрозумілості буквального значення слів, понять і термінів. Згідно з частиною першою ст. 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до ст. 213 цього Кодексу.
Висновком Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, зробленому у постанові від 14 травня 2022 року у справі № 944/3046/20 (провадження № 61-19719св21), стверджується, що у разі, якщо з`ясувати справжній зміст відповідної умови договору неможливо за допомогою загальних підходів до тлумачення змісту правочину, передбачених у ч.ч. 3, 4 ст. 213 ЦК України, слід застосовувати тлумачення "contra proferentem". "Contra proferentem" (лат. "verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem") - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав. Особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови. Це правило застосовується не тільки в тому випадку, коли сторона самостійно розробила відповідну умову, але й тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. Це правило підлягає застосуванню не тільки щодо умов, які "не були індивідуально узгоджені" ("no individually negotiated"), але також щодо умов, які хоча і були індивідуально узгоджені, проте були включені в договір "під переважним впливом однієї зі сторін". Тобто contra proferentem має застосовуватися у разі, якщо є два різні тлумачення умови (чи умов) договору, а не дві відмінні редакції певної умови (умов) договору, з врахуванням того, що: contra proferentem має на меті поставити сторону, яка припустила двозначність, в невигідне становище. Оскільки саме вона допустила таку двозначність; contra proferentem спрямований на охорону обґрунтованих очікувань сторони, яка не мала вибору при укладенні договору (у тому числі при виборі мови і формулювань); contra proferentem застосовується у тому випадку, коли очевидно, що лише одна сторона брала участь в процесі вибору відповідних формулювань чи формулюванні тих або інших умов в договорі чи навіть складала проект усього договору або навіть тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою; у разі неясності умов договору тлумачення умов договору повинно здійснюватися на користь контрагента сторони, яка підготувала проект договору або запропонувала формулювання відповідної умови. Поки не доведене інше, презюмується, що такою стороною була особа, яка є професіоналом у відповідній сфері, що вимагає спеціальних знань.
Також колегія апеляційного суду зважає й на висновки Великої Палати Верховного Суду в постанові від 05 квітня 2023 року у справі №910/4518/16, згідно з якими надання кредитору можливості одночасного стягнення як процентів за користування кредитом, так і процентів як міри відповідальності, може призводити до незацікавленості кредитора як у вчиненні активних дій щодо повернення боргу, так і у якнайшвидшому виконанні боржником зобов`язань за кредитним договором, оскільки після спливу строку кредитування грошове зобов`язання боржника перед кредитором зростає навіть швидше, ніж зростало протягом строку кредитування. Тобто фактично кредитор продовжує строк кредитування на власний розсуд на ще вигідніших для себе умовах, маючи при цьому можливість в будь-який момент вчинити дії, спрямовані на стягнення боргу з боржника. Отже, можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за "користування кредитом"). У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав).
Відповідно до умов Кредитного договору Первісний кредитор надав Відповідачу у тимчасове платне користування грошові кошти в сумі 15500 грн., строком на 28 днів зі сплатою 1,98 процентів від суми Кредиту за кожний день користування Кредитом (п. 1.1, 1.7, 1.9.1).
Водночас пунктом 1.9.2. визначена процентна ставка 541,82 процентів річних, що становить 1,48 процентів в день, після продовження 28-денного строку.
Пунктом 1.9.3 встановлено умову за якою процентна ставка становитиме 766,50 процентів річних, що становить 2,10 процентів в день, якщо позичальник не сплатить проценти нараховані згідно п. 1.9.1, п. 1.9.2. При цьому така ставка буде застосовуватись з моменту надання кредиту.
Крім того, п. 1.12.2. також визначено, що з наступного дня після закінчення Дисконтного періоду (28 днів за п.1.7) позичальник зобов`язаний щоденно сплачувати проценти з розрахунку 1087,70 річних, що становить 2,98 процентів в день від суми кредиту.
Водночас за змістом п.1.11 договору основна сума кредиту має бути повернута не пізніше останнього дня 30-денного періоду передбаченого п. 1.7.
Пунктом 1.12.1 встановлено, що зобов`язання повернути кредит може відкладатися, але не більше ніж на 90 днів від дати закінчення дисконтного періоду передбаченого п. 1.7.
Тобто договором визначено різні процентні ставки та різні строки повернення кредитних коштів.
Між тим, з огляду на зміст та тлумачення кредитного договору, нарахування заборгованості за процентами поза 28 денним строком кредитування здійснювалась, як міра відповідальності за порушення певних умов кредитного договору. 
Це не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.
Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.
Отже, при стягненні заявленої позивачем заборгованості необхідно ґрунтуватися на чітко обумовлених між контрагентами кредитного договору умовах, якими визначено, що разом до сплати підлягало 21706,20 грн., з яких тіло кредиту 15500 грн., а нараховані упродовж 28 днів проценти за користування кредитом – 6206,20 грн., а не завуальованими, двозначними для пересічного споживача умовами, які дозволяють кредитодавцю нарахувати непропорційно великі суми грошових коштів за користування кредитом та фактично застосовувати санкції за невиконання первинно запропонованих умов.
Тому оскаржуване рішення підлягає зміні, шляхом зменшення стягнутої судом попередньої інстанції суми заборгованості до 21706,20 грн.
Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Підставами для зміни оскаржуваного рішення, відповідно до пунктів 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.
У відповідності до ч.13 ст.141 ЦПК України підлягає зміні рішення суду і в частині розподілу судових витрат.
В зв`язку з частковим задоволенням позову (36.67%) на відповідача покладається судовий збір за його подачу в розмірі 888 грн. 29 коп. (2422,40х36.67%), а в зв`язку з частковим задоволенням апеляційної скарги (63,33%) на позивача покладається судовий збір за її подачу в розмірі 2301 грн. 15 коп. (3633,60х63,33%).
Судові витрати на правничу допомогу також підлягають зменшенню на розмір позовних вимог, у задоволенні яких відмовлено, з 2000 грн. до 733 грн. 40 коп.
Таким чином, з позивача на користь відповідача слід стягнути судові витрати в розмірі 679 грн. 46 коп. (2301,15 – 888,29 + 733,40).
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Зарічненського районного суду Рівненської області від 22 жовтня 2024 року змінити, зменшивши        стягнуту з  ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Ейс"суму заборгованості за кредитним договоромв розмірі 59197,60 грн. до 21706,20 грн.
Здійснити перерозподіл судових витрат.
Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "ЕЙС" на користь ОСОБА_1 679 гривень 46 копійок судових витрат по сплаті судового збору.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Судді:                                                                        Боймиструк С.В.

                                                                               Хилевич С.В.

                                                                               Шимків С.С.