П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  120/15274/24 
Головуючий суддя 1-ої інстанції -  Томчук А.В. 
Суддя-доповідач -  Шидловський В.Б.   
19 травня 2025 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Шидловського В.Б. 
суддів:  Боровицького О. А.  Курка О. П. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 20 січня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) про визнання протиправною та виконання постанови, 
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернулась в суд з позовною заявою до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) (ділі - відділ, відповідач) про визнання протиправною та скасування постанови.
Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 20 січня 2025 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивачка подала апеляційну скаргу, у якій просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення спору.
Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, у відповідності до вимог п.3 ч.1 ст.311 КАС України.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 21.12.2021 у справі № 120/7101/21-а, визнано протиправною бездіяльність Васильківського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Центрального управління Міністерства юстиції (м.Київ) щодо ненадання належної відповіді на звернення ОСОБА_1 від 15.06.2020. Зобов`язано Васильківського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Центрального управління Міністерства юстиції (м.Київ) повторно розглянути звернення ОСОБА_1 від 15.06.2020 та надати відповідь за результатом розгляду у відповідності до вимог Закону України «Про звернення громадян» та з урахуванням висновків суду.
21.02.2022 виписано виконавчий лист № 120/7101/21-а.
Ухвалою від 04.08.2022 у справі № 120/7101/21-а виправлено помилки, допущені при оформленні виконавчого листа від 21.02.2022   № 120/7101/21-а.
17.08.2022 старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Коломієць І.М. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 69661524 з примусового виконання виконавчого листа від 21.02.2022   № 120/7101/21-а.
Крім того, 17.08.2022 в рамках виконавчого провадження ВП № 69661524 державним виконавцем відділу винесено постанову про стягнення виконавчого збору, постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження.
26.09.2022 ОСОБА_1 звернулась до відповідача з заявою від 22.09.2022, в якій просила надати інформацію про вжиті заходи щодо виконання ВП № 69661524.
Листом від 27.04.2023 боржник - Васильківський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Центрального управління Міністерства юстиції (м.Київ) повідомив відповідача про виконання рішення суду у справі № 120/7101/21-а, до якого додав копію відповіді повторного розгляду звернення ОСОБА_1 від 15.06.2020.
01.05.2023 головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) на підставі п.9 частини першої статті 39 Закону України "Про виконавче провадження" винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № 69661524 з виконання виконавчого листа № 120/4101/21-а.
Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 19.06.2024 у справі №120/6790/23 визнано протиправною та скасовано постанову Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) про закінчення виконавчого провадження від 01.05.2023 № 69661524.
29.08.2024 постановою начальника відділу винесено скасовано постанову про закінчення виконавчого провадження від 01.05.2023 № 69661524.
Листом від 19.09.2024 відповідач повідомив позивача, що 29.08.2024 начальником відділу винесено постанову про скасування процесуального документа.
Згодом, на адресу відповідача надійшов лист божника від 11.07.2022 вих. № 19347, яким боржник за виконавчим листом № 120/7101/21-а засвідчив повторне направлення на адресу ОСОБА_1 листа про надання про повторний розгляд звернення ОСОБА_1 на скаргу від 15.06.2020, щодо надання інформації по виконавчим провадженням № 58069756, 57759438. До цього ж листа додали відомості про вручення такого особисто 20.09.2024 (трекінг поштового відправлення 0860105090870).
25.10.2024 відповідачем на підставі п.9 ч.1 статті 39, статті 40 Закону України "Про виконавче провадження" винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № 69661524. У цьому рішенні державний виконавець встановив, що листом Васильківський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Центрального управління Міністерства юстиції (м.Київ) повідомили, що рішення суду виконано в повному обсязі. А саме надано відповідь на звернення ОСОБА_1 від 15.06.2020, копії якої наявні в матеріалах виконавчого провадження (трекінг поштового відправлення 0860105090870). Стягувачем даний лист отримано 20.09.2024.
В свою чергу позивач зазначає, що постанова про закінчення виконавчого провадження  від 25.10.2024 є передчасною та такою, що прийнята без належного дослідження фактичних обставин, позаяк рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 21.12.2021 у справі не виконане боржником, оскільки відповідь на звернення ОСОБА_1 від 15.06.2020 не містить належної відповіді на постановлені запитання.
Вказані обставини слугували підставою для звернення до суду з даним позовом. 
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з необґрунтованості вимог позивача, відтак і відсутності підстав для задоволення позовних вимог.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції по суті спору та, відповідно до ч.1 ст.308 КАС України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги позивача.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 129-1 Конституції України установлено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Обов`язковість судового рішення означає, що таке рішення повинно бути виконано своєчасно (у розумні строки), належним чином (у спосіб, визначений судом) та у повному обсязі (у точній відповідності до приписів мотивувальної та резолютивної частин рішення).
За позицією Європейського суду з прав людини право на виконання судового рішення є одним із аспектів права на суд.
Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (абзац третій Рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012).
Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України від 02.06.2016 № 1404-VIII "Про виконавче провадження" (далі - Закон № 1404-VIII).
Відповідно до статті 1 Закону № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно з частиною першою статті 3 Закону України “Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів” завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом.
За приписами пункту 2 частини першої статті 3 Закону № 1404-VIII відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: ухвал, постанов судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом.
Відповідно до положень частини першої статті 5 Закону № 1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".
Згідно з частиною 1 статті 18 Закону № 1404-VIII передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Частиною другою вищевказаної статті Закону № 1404-VIII передбачено, що, серед іншого, виконавець зобов`язаний: 1) здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; 3) розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання.
Відповідно до приписів пункту 9 частини першої статті 39 виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.
Частиною першою статті 74 Закону № 1404-VIII передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.
Так, у постановах від 21 серпня 2024 року у справі №240/27324/23 та від 18 вересня 2024 року в справах №240/26091/23 і №240/28481/23 Верховний суд сформулював правову позицію щодо застосування пункту 9 частини першої статті 39 Закону № 1404-VIII.
У згаданих судових рішеннях Верховний Суд висловив позицію, що виконавче провадження з підстав, визначених у пункті 9 частини першої статті 39 Закону № 1404-VIII, закінчується у випадку фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. При цьому про закінчення виконавчого провадження з указаних підстав приймається мотивована постанова, яка має містити обставини, що свідчать про фактичне виконання судового рішення та засоби їхнього встановлення.
За висновком Верховного Суду, державний виконавець, закінчуючи виконавче провадження із зазначених підстав, зобов`язаний пересвідчитися, що відповідне зобов`язання виконано у чіткій відповідності з резолютивною частиною рішення суду та мотивами, якими керувався суд, постановляючи таке рішення. Джерелом відомостей про фактичне виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом можуть бути будь-які докази, що містять відповідну інформацію, вид і форма яких належить від суті та змісту покладеного на боржника зобов`язання.
Так, спірною у цій справі є постанова про закінчення виконавчого провадження від 25.10.2024 № 69661524. Апелянт наполягає  на протиправності такої та зазначає, що  відповідь на її звернення від 15.06.2020, на яку посилається відповідач в постанові про закінчення виконавчого провадження та яку рішенням суду у справі № 120/7101/21-а було зобов`язано надати, є неповною, оскільки лист Васильківського відділу державної виконавчої служби в Обухівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) від 11.07.2022 не містить належної відповіді, а саме не містить вказівки на те що існує і чим передбачена пряма заборона, ОСОБА_1 , як стягувачу надати довідку-розрахунок заборгованості по аліментів за весь період. На переконання заявника, згаданий лист навпаки вказує на обов`язок державного виконавця обчислювати розмір заборгованості зі сплати аліментів щомісячно та повідомляти про нього стягувача.
Позивач вважає, що рішення суду від 21.02.2022 в справі № 120/7101/21-а залишається невиконаним.
Зважаючи на правову позицію ВС висловлену у згаданих вище поставах, перевіряючи правомірність прийнятого відповідачем рішення про закінчення виконавчого провадження №69661524 з виконання виконавчого листа № 120/7101/21-а, колегія суддів враховує наступне.
За нормами частини четвертої статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Так, рішенням суду у справі № 120/7101/21-а встановлено, що 15.06.2020 ОСОБА_1 звернулась до відповідача із скаргою-зверненням, в якому зазначила, що головний державний виконавець Гриченюк А.А. відмовлялась надати довідку-розрахунок заборгованості по аліментам за весь період заборгованості, мотивуючи тим, що чинне законодавство забороняє роботи перерахунок заборгованості за іншим державним виконавцем, який проводив нарахування по виконавчому провадженні в іншому відділі, в якому раніше перебували виконавчі провадження, навіть незважаючи на очевидні арифметичні помилки.
З огляду на викладене, позивач просила надати їй пояснення, який саме закон (чинне законодавство) забороняє надавати державному виконавцю розрахунок аліментів за весь період, так як начальник відділу Сіпченко ігнорує її заяви з проханням пояснити на який закон вона спирається, надаючи їй таку відповідь.
Разом з тим, суд у справі № 120/7101/21-а зазначав, що дана відповідь відповідача від 05.05.2021 № 20169 надана на запит позивача від 29.04.2021, а не на запит від 15.06.2020, як про це зазначає позивач.
При цьому у мотивувальній частині рішення суду у справі № 120/7101/21-а суд вказував наступне: "В даному ж випадку, як слідує із змісту звернення позивача від 15.06.2020, позивач зазначила, що головний державний виконавець Гриченюк А.А. відмовлялась надати довідку-розрахунок заборгованості по аліментам за весь період заборгованості, мотивуючи тим, що чинне законодавство забороняє робити перерахунок заборгованості за іншим державним виконавцем, який проводив нарахування по виконавчому провадженню в іншому відділі, в якому раніше перебували виконавчі провадження, навіть незважаючи на очевидні арифметичні помилки.
З огляду на викладене, позивач просила надати їй пояснення, який саме закон (чинне законодавство) забороняє надавати державному виконавцю розрахунок аліментів за весь період.
При цьому, у відповідному зверненні позивач також зазначила, що в лютому 2020 року їй все ж таки надали розрахунок за весь період в одному конверті із відповіддю "чинне законодавство забороняє".
Так, з матеріалів справи слідує, що відповідачем не було надано відповідь на заяву ОСОБА_1 від 15.05.2020, що є порушенням вимог статті 20 Закону України «Про звернення громадян»".
Рішенням від 21.12.2021 у справі № 120/7101/21-а визнано протиправною бездіяльність Васильківського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Центрального управління Міністерства юстиції (м. Київ) щодо ненадання належної відповіді на звернення ОСОБА_1 від 15.06.2020 та зобов`язано Васильківського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Центрального управління Міністерства юстиції (м.Київ) повторно розглянути звернення ОСОБА_1 від 15.06.2020 та надати  відповідь за результатом розгляду у відповідності до вимог Закону України «Про звернення громадян» та з урахуванням висновків суду.
Таким чином, задовольняючи позовну заяву у справі № 120/7101/21-а у вказаний вище спосіб, зокрема шляхом зобов`язання відділу державної виконавчої служби повторно розглянути звернення ОСОБА_1 від 15.06.2020 та надати  відповідь за результатом розгляду у відповідності до вимог Закону України «Про звернення громадян» та з урахуванням висновків суду, суд виходив з того, що звернення ОСОБА_1 від 15.06.2020 фактично не було розглянуто відповідачем, про що свідчить мотивувальна частина рішення від 21.12.2021.
Між тим, під час розгляду цієї справи встановлено, що підставою для закінчення виконавчого провадження № 69661524, слугували надані боржником докази виконання судового рішення (щодо розгляду звернення ОСОБА_1 від 15.06.2020 та надання  відповіді за результатом розгляду у відповідності до вимог Закону України «Про звернення громадян») та докази направлення і вручення листа від 11.07.2022 стягувачу (20.09.2024).
Зважаючи на встановлені обставини справи, судом першої інстанції доречно зауважено, що судовим рішенням у справі № 120/7101/21-а було зобов`язано Васильківський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Центрального управління Міністерства юстиції (м.Київ) повторно розглянути звернення ОСОБА_1 від 15.06.2020 та надати  відповідь за результатом розгляду у відповідності до вимог Закону України «Про звернення громадян» та з урахуванням висновків суду. При цьому висновки та мотивація суду у згаданій справі, що слугували підставою для задоволення вимог ОСОБА_1 , стосувались виключно нерозгляду звернення від 15.06.2020 у визначений Законом «Про звернення громадян» спосіб, а судове рішення не містило мотивів щодо змісту відповіді (навіть орієнтовної), яка має бути надана заявнику.
Відтак, судом першої інстанції правильно наголошено на тому, що за наведених обставин та правового врегулювання постанова про закінчення виконавчого провадження винесена відповідачем обґрунтовано за наявності доказів, які б підтверджували факт належного повного виконання судового рішення.
Враховуючи вищевказане, а також перевіряючи оскаржувану у цій справі постанову від 25.10.2024 на відповідність критеріям визначеним у частині 2 статті 2 КАС України в межах доводів апеляційної скарги, колегія судів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо правомірності винесеної відповідачем постанови про закінчення виконавчого провадження від 25.10.2024 №69661524 з примусового виконання виконавчого листа від 21.02.2022 № 120/7101/21-а.
Крім того, суд апеляційної інстанції відхиляє за недоречністю доводи апеляційної скарги позивача, які базуються на висновках висловлених Вінницьким окружним адміністративним судом у справі № 120/6790/23, як на підставу для задоволення вимог у цій справі, зважаючи, що предметом спору у справі № 120/6790/23 була постанова про закінчення виконавчого провадження  від 01.05.2023 № 69661524, та суд скасував таку з підстав, що є відмінними від підстав цього спору.
Водночас у разі незгоди зі змістом відповіді наданої Васильківським відділом державної виконавчої служби в Обухівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) на її звернення від 15.06.2020, заявник має право на оскарження такої шляхом звернення до суду з новим позовом.
Аналізуючи наведені правові норми та обставини справи, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного переконання, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання протиправними та скасування постанови є безпідставними, необґрунтованими та задоволенню не підлягають.
Враховуючи встановлені у справі обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку і, а доводи апеляційних скарг сторін висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.
Щодо інших доводів скаржників, колегія суддів зазначає, що у рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії», заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
Згідно п.41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін.
Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Зазначеним вимогам закону рішення Вінницького окружного адміністративного суду від
20 січня 2025 року відповідає.
Відповідно до ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Суд апеляційної інстанції вважає, що Вінницький окружний адміністративний суд не допустив неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення, внаслідок чого апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення без змін. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 20 січня 2025 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає. 

Головуючий	 	 	Шидловський В.Б.	
 	 	 	 	
Судді	 	    	Боровицький О. А.    Курко О. П.