Справа № 344/2250/25 
Провадження № 22-ц/4808/706/25
Головуючий у 1 інстанції Татарінова О. А. 
Суддя-доповідач Барков В. М.

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2025 року м. Івано-Франківськ

       Івано-Франківський апеляційний суд у складі:
               головуючого судді:        Баркова В. М.,
               суддів:                Василишин Л. В.,
                                       Максюти І. О., 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду від 31 березня 2025 року в складі судді Татарінової О. А., ухвалене у м. Івано-Франківську у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2025 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей.
В обґрунтування позову зазначала, що від шлюбу з відповідачем у них народилося троє синів ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Вказувала, що спільне життя як подружжя у них не склалося, у зв`язку з чим в Івано-Франківському міському суді розглядається справа про розірвання шлюбу, діти проживають разом з нею та перебувають на повному її утриманні. Позивачка зазначала, що відповідач має офіційне джерело доходу, а також неофіційно працює в столярному цеху, його середній місячний дохід складає 30 000 – 35 000 грн. Натомість вона перебуває у декретній відпустці з наймолодшим сином. Посилаючись на те, що діти потребують значних коштів, просила стягувати з відповідача ОСОБА_2 на свою користь аліменти на утримання дітей у твердій грошовій сумі у розмірі по 5 000 грн. щомісячно на кожного до досягнення дітьми повноліття, але не менше як 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Рішенням Івано-Франківського міського суду від 31 березня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 в розмірі по 1 800 грн. щомісячно на кожну дитину, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 06 лютого 2025 року до досягнення дітьми повноліття. Також постановлено стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 1 211,20 грн.
У апеляційній скарзі на зазначене рішення суду, позивачка ОСОБА_1 не погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром аліментів на кожного з дітей. Вказує, що такий розмір аліментів є меншим, ніж частина від заробітної плати по регіону та є нереальним для утримання дітей.
На думку скаржниці ОСОБА_1 , суд першої інстанції не врахував того, що вона не може забезпечити дітей навіть 50% прожиткового мінімуму, оскільки перебуває у декретній відпустці по догляду за наймолодшим сином. Натомість відповідач, окрім офіційного працевлаштування, має неофіційний заробіток у столярному цеху та одержує дохід більше 35 000 грн. в місяць.
Поза увагою суду першої інстанції залишилось також і те, що старший син ходить до школи і йому постійно необхідний шкільний інвентар, одяг та інші навчальні приладдя, а середущий син відвідує платні підготовчі курси до школи. Зауважує, що усі витрати щодо утримання дітей, їх лікування, придбання харчів, іграшок та одягу несе виключно вона.
Позивачка вважає, що суд першої інстанції надав перевагу інтересам саме відповідачу, а не дітей, чим порушив норми Конвенції про права дитини.
Посилаючись на вищенаведене, позивачка ОСОБА_1 просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.
У надісланому на адресу суду відзиві відповідач ОСОБА_2 доводи апеляційної скарги позивачки заперечує, рішення суду вважає законним та обґрунтованим, а тому просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Додатково вказує, що твердження позивачки про наявність у нього неофіційних доходів у розмірі понад 35 000 грн. щомісячно є голослівними та не підтвердженні жодними доказами. Відповідач ОСОБА_2 заперечує доводи скаржниці про те, що визначений судом першої інстанції розмір аліментів є меншим, ніж частина заробітної плати по регіону, оскільки позивачка самостійно визначила спосіб стягнення аліментів у твердій грошовій сумі, а не в частці від заробітку (доходу). Відповідач також зауважує, що вказані позивачкою в апеляційній скарзі причини розірвання шлюбу між ними не відповідають дійсності та не мають жодного значення для вирішення даного судового спору, оскільки не належать до обставин, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів на утримання дітей.
Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній та додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно з ч.1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Частиною 13 ст. 7 ЦПК України визначено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними в справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи категорію справи та ціну позову, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1  необхідно залишити без задоволення з наступних підстав.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення ухвалене судом першої інстанції вищезазначеним вимогам відповідає.
Частково задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції з врахуванням обставин, передбачених ст. 182 СК України, а також матеріального становища сторін, прийшов до висновків, що відповідач має можливість сплачувати аліменти на утримання трьох неповнолітніх дітей у розмірі по 1 800 грн. на кожного щомісячно.
З цими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено і з матеріалів справи вбачається, що сторони у справі є батьками неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується відповідними копіями свідоцтв про народження, а тому згідно ст. 180 СК України вони зобов`язані утримувати їх до досягнення повноліття (а.с. 4-6).
Також судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 ніде не працює, оскільки перебуває у декретній відпустці по догляду за сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Відповідачем ОСОБА_2 до матеріалів справи долучено довідку ТОВ «КОСА ЛТД» від 28 лютого 2025 року, з якої вбачається, що він працює в ТОВ «КОСА ЛТД» з 14 грудня 2023 року на посаді оператора заправних станцій і його сукупний дохід за період з 01 лютого 2024 року по 31 січня 2025 року склав 98 960,49 грн. (а.с. 23).
Зазначений розмір сукупного доходу відповідача ОСОБА_2 також підтверджується долученим до справи витягом з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування від 03 березня 2025 року (а.с. 24-26).
Згідно із частинами 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття.
Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (частина 3статті 181 СК України).
У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
У частині третій статті 181 СК України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Одним з основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття, закріплене у Сімейному кодексі України.
Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.
У статті 27 Конвенції про права дитини визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового та духовного розвитку. Сюди входить належне харчування, житло, одяг. Батьки несуть відповідальність за забезпечення належного життєвого рівня дитини. Держава має вживати необхідних заходів щодо надання допомоги батькам у здійсненні цього права.
Отримувати підвищений мінімальний розмір аліментів – це безумовне право, визначене законом, яке захищається в судовому порядку саме в інтересах дитини.
Статтею 182 СК України встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Апеляційний суд зауважує, що мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Прожитковий мінімум це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості (стаття 1 Закону України «Про прожитковий мінімум»).
Згідно зі статтею 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2025 рік» прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років становить 2 563 грн., від 6 до 18 років – 3196 грн.
Колегія суддів зауважує, що вказана величина свідчить лише про мінімальний рівень матеріального забезпечення.
Таким чином, з врахуванням того, що обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, та враховуючи розмір прожиткового мінімуму на дітей віком до 6 років та від 6 до 18 років, матеріальне становище сторін, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно визначив розмір аліментів в сумі по 1 800 грн. на кожного з дітей сторін щомісячно. Слід зазначити, що цей розмір аліментів перевищує розмір прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку.
При цьому колегія суддів вважає, що виходячи з закріплених частиною 9 статті 7 СК України принципів справедливості, добросовісності та розумності, такий розмір аліментів сприятиме гармонійному фізичному та духовному розвитку дитини, а платник аліментів, враховуючи встановлені судом обставини та надані докази, має можливість нести відповідні витрати. Аліменти у вказаному розмірі є помірною сумою, не завищеною в сьогоднішніх умовах з урахуванням віку та потреб дитини.
Апеляційний суд констатує, що інших доказів спроможності сплачувати аліменти у розмірі по 5 000 грн. на кожну дитину позивачка ОСОБА_1 суду першої інстанції в порядку ч.2 ст. 83 ЦПК України не надала та не зазначила причини, з яких такі докази не могли бути подані. Не скористалася позивачка і правом витребування судом доказів, передбаченим ст. 84 ЦПК України.
Частиною третьою статті 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч. 6 ст. 81 ЦПК України).
У постановах Верховного Суду від 25 листопада 2020 року у справі № 752/1839/19 (провадження № 61-976св20) та від 11 листопада 2020 року у справі № 760/16979/15 (провадження № 61-4848св19) зазначено, що: «відповідно до частин першої та третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. За змістом статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце під час розгляду справи судом першої інстанції».
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
Апеляційний суд відхиляє доводи скаржниці ОСОБА_1 про те, що відповідач одержує неофіційний дохід у розмірі 30 000 – 35 000 грн., оскільки жодних документальних відомостей на підтвердження отримання ним таких доходів нею не надано.
Не надано позивачкою також і доказів щомісячних витрат на утримання дітей, на які вона посилалася в позовній заяві та апеляційній скарзі.
Доводи апеляційної скарги про те, що позивачка не може забезпечити дітей навіть 50% прожиткового мінімуму, оскільки перебуває у декретній відпустці по догляду за найменшим сином, на увагу не заслуговують з таких підстав.
Обов`язок утримувати дитину не залежить від бажання чи можливостей батьків враховуючи загальне правило, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття навіть у тому разі, коли виконання цього обов`язку може призвести до неповного задоволення їх власних матеріальних і духовних потреб.
Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не знаходиться в прямому переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів і ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини. Подібний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі №759/10277/18 (провадження № 61-22317св19).
Суд апеляційної інстанції також вважає необхідним роз`яснити, що сторони не позбавлені можливості згодом, у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених СК України, звернутися до суду із позовом про зміну розміру аліментів, відповідно до частини 1 статті 192 СК України.
Аргументи апеляційної скарги є аналогічними доводам позивачки, які були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.
Вищевикладене свідчить про те, що апеляційна скарга є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню.
Згідно з частиною 1 статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.
З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Івано-Франківського міського суду від 31 березня 2025 року – залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дня її ухвалення і у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 
Повний текст постанови складено 29 квітня 2025 року.

Судді                                                        В. М. Барков

       Л. В. Василишин

       І. О. Максюта