Справа № 126/1582/24
Провадження № 22-ц/801/791/2025
Категорія: 61
Головуючий у суді 1-ї інстанції Гуцол В. І.
Доповідач:Панасюк О. С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 травня 2025 року	Справа № 126/1582/24	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Панасюка О. С. (суддя доповідач),
суддів Берегового О. Ю., Шемети Т. М.,
з участю секретаря судового засідання Куленко О. В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Бершадської міської ради Вінницької області про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування за заповітом за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Куцяка Ф. Г. на рішення Бершадського районного суду Вінницької області у складі судді Гуцола В. І. від 22 січня 2025 року,

в с т а н о в и в:

       21 червня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом, за яким просив визнати за ним право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, які він успадкував за заповітом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 баби ОСОБА_2 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: А житловий будинок, загальною площею 75,6 кв. м, житловою площею 60,5 кв. м, а навіс, Б сарай, В сарай, в сарай, П погріб, 1-3 огорожа.
       На обґрунтування позовних вимог покликався на те, що згідно з довідкою Устянського старостинського округу Бершадської міської ради № 472 від 14 травня 2024 року житловий будинок по АДРЕСА_1 відноситься до категорії колгоспних дворів. Станом на 15 квітня 1991 року до складу колгоспного двору входили: ОСОБА_3 - мати ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 (як зазначено у позові - «цивільний чоловік» ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 ), та його баба ОСОБА_2 . Таким чином після смерті ОСОБА_3 та ОСОБА_4 його баба ОСОБА_2 успадкувала по 1/3 частки житлового будинку, яка належала їм на праві власності і таким чином після їх смерті набула право на цілий будинок, але свідоцтво про право на спадщину до смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 не отримала. 25 березня 2016 року ОСОБА_2 заповіла усе належне на час смерті майно онукові ОСОБА_1 . Інших спадкоємців ні за законом, ні за заповітом вона не мала. В червні 2024 року він звернувся з заявою до приватного нотаріуса Гайсинського районного нотаріального округу Вінницької області Матвієнко Л. В. із заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 баби ОСОБА_2 . Постановою № 02-31/232 від 12 червня 2024 року нотаріус відмовила у видачі такого свідоцтва через відсутність документів, що посвідчують право власності ОСОБА_2 на спадкове майно. 
       Рішенням Бершадського районного суду Вінницької області від 22 січня 2025 року позов задоволено частково. Визнано за ОСОБА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 право на спадщину, яка складається із 1/3 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: А житловий будинок, загальною площею 75,6 кв. м, житловою площею 60,5 кв. м, а навіс, Б сарай, В сарай, в сарай, П погріб, 1-3 огорожа. В решті позову відмовлено.
       Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що після смерті ОСОБА_2 відкрилась спадщина на 1/3 частину зазначеного житлового будинку (1/3 частина члена колгоспного двору). Доказів про те, що ОСОБА_2 набула право власності на цілий житловий будинок матеріали справи не містять.
       В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Куцяк Ф. Г., посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просив рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 22 січня 2025 року скасувати та постановити нове судове рішення про повне задоволення позову.
       На обґрунтування доводів апеляційної скарги покликався на ті ж обставини, що й у позовній заяві.
       Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
       Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги апеляційний суд прийшов до висновку, що вона задоволенню не підлягає з огляду на таке.
       Частинами першою - четвертою статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
       Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
       Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
       За змістом статті 374 ЦПК України апеляційний суд залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).
       Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 , яка заповітом від 25 березня 2016 року, посвідченим секретарем виконкому Устянської сільської ради Бершадського (тепер Гайсинського) району Вінницької області усе належне їй майно залишила ОСОБА_1 . 
       Згідно з довідкою Устянського старостинського округу Бершадської міської ради № 472 від 14 травня 2024 року житловий будинок по АДРЕСА_1 відноситься до категорії колгоспних дворів. Станом на 15 квітня 1991 року до складу колгоспного двору входили: ОСОБА_3 - голова сім`ї, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 - зять, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_2 - дочка, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 . 
       Постановою приватного нотаріуса Гайсинського районного нотаріального округу Вінницької області Матвієнко Л. В. № 02-31/232 від 12 червня 2024 року відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 баби ОСОБА_2 через відсутність документів, що посвідчують право власності ОСОБА_2 на спадкове майно.
       Згідно зі статтею 1216 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
       До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).
       Тобто для визнання за спадкоємцем права власності на спадкове майно (права на спадщину) передусім необхідно визначити склад спадщини - права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини (дня смерті особи або дня, з якого вона оголошується померлою (частина друга статті 1220 ЦК України)) і не припинилися внаслідок його смерті.
       Як установив суд першої інстанції право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 у встановленому законом порядку (стаття 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень») не зареєстроване, але станом на 15 квітня 1991 року будинковолодіння відносилось до суспільної групи - колгоспний двір, членами якого були ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 .
       В пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права власності», судам роз`яснюється, що положення статей 17, 18 Закону України «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року).
       До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме:
       а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба);
       б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося;
       в) у випадках, коли за рахунок майна колгоспного двору було внесено вклад у кредитну установу на ім`я члена двору, його частка має бути зменшена на суму вкладу, а якщо вклад перевищує належну цьому члену частку, з нього стягуються відповідні грошові суми на користь інших членів колгоспного двору;
       г) згідно зі статтею 4 Постанови Верховної Ради України «Про введення в дію Закону «Про власність», загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 1 липня 1990 року.
       При спадкуванні після смерті останнього члена колгоспного двору, що мала місце до цієї дати, частка в майні двору, належна особі, яка вибула з членів двору, але не втратила на неї права на час смерті останнього члена двору, не входить до спадкового майна. 
       Отже оскільки станом на 15 квітня 1991 року (після припинення існування колгоспного двору) право на частки кожного із його учасників збереглося, то до відносин спадкування цього права застосовуються загальні правила спадкування на частку у спільному майні.
       Частиною першою статті 5 ЦК України установлено, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.
       ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.
       Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.
        Правила книги шостої ЦК України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом (пункти 4, 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України).
       ЦК України набрав чинності 01 січня 2004 року, відповідно до спадщини, яка відкрилася після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 та 11 січня 1999 року ОСОБА_4 застосовуються правила Розділу VІІ Цивільного кодексу Української РСР (далі ЦК Української РСР).
       Згідно з частинами першою, другою статті 524 ЦК Української РСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.
        Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.
       При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті (частина перша статті 529 ЦК Української РСР).
       Відповідно до статті 548 ЦК Української РСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями.
        Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.
       Частинами першою, другою статті 549 ЦК Української РСР визнавалося, що спадкоємець прийняв спадщину:
        1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном;
2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.
       Зазначені в цій статті дії повинні були бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.
       Згідно з частиною першою статті 555 ЦК УРСР спадкове майно за правом спадкоємства переходить до держави:
        1) якщо спадкодавець все майно або частину його заповідав державі;
        2) якщо у спадкодавця немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом;
        3) якщо всі спадкоємці відмовились від спадщини;
       4) якщо всі спадкоємці позбавлені права спадкування (статті 528 і 534 цього Кодексу);
       5) якщо ні один із спадкоємців не прийняв спадщини.
        Тобто за наявності зазначених у цій статті обставин спадщина переходила до держави «автоматично», без необхідності вчинення будь-яких дій які б свідчили про прийняття нею (державою спадщини). А тому таке спадкове майно належало державі з часу відкриття спадщини незалежно від того чи було воно зареєстроване у встановленому на той час порідку.
       Принцип диспозитивності цивільного судочинства означає, що право визначення предмету (матеріально-правової вимоги, способу, який позивач бажає захистити свої порушене, невизнане або оспорюване право) та підстав позову (обставин, якими позивач обґрунтовує ці вимоги) належить виключно позивачеві. 
       Як на підставу позову про визнання права власності на цілий житловий будинок позивачка посилається на те, що ОСОБА_2 прийняла спадщину у виді 1/3 його частки після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 матері ОСОБА_3 та 1/3 частини після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 «цивільного чоловіка» ОСОБА_4 шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном, оскільки продовжувала проживати у цьому будинку.
       Обов`язок доводити обставини, на які позивач посилається як на підставу позову, зокрема й щодо особи, яка порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача, тобто повинна відповідати за позовом, покладається на позивача (частина третя статті 12, частина перша статті 81 ЦПК України).
       За загальним правилом доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).
       Тобто саме позивач повинен був довести те, що ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 була дочкою ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , тобто її спадкоємницею першої черги за законом, остання не залишила заповіту, не мала інших спадкоємців за законом першої черги, які прийняли спадщину, зокрема шляхом подання заяви про її прийняття, а сама вона вчинила дії, які свідчать про прийняття спадщини, принаймні те, що станом на час відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_2 вона постійно проживала в будинку.
       Жодного доказу на підтвердження цих обставин, окрім довідки Устянського старостинецького округу Бершадської міської ради від 14 травня 2024 року, зі змісту якої можна припустити, що ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 була матір`ю ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , немає.
       Теж саме стосується й спадщини, яка відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_3 після смерті ОСОБА_4 .
       Більше того апеляційний суд звертає увагу, що чинне на час спільного проживання та смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 законодавство, зокрема Кодекс про шлюб і сім`ю України визнавав тільки шлюб, укладений в державних органах реєстрації актів громадянського стану (частина друга статті 6, частина перша статті 12 цього Кодексу). Отже й набути право на спадкування за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 . ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі частини третьої 524 ЦК Української РСР як спадкоємниця першої черги за законом, могла лише за умови реєстрації з ним шлюбу в державних органах реєстрації актів громадянського стану. 
       Відповідно установивши, що наявними у справі доказами підтверджується належність на час смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 лише права на 1/3 частку (рівну з частками, що належали ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 ) у праві власності на будинок, суд першої інстанції прийшов до правильного по суті висновку про часткове задоволення позову.
       При цьому апеляційний суд також звертає увагу, що єдиним відповідачем у справі позивач визначив територіальну громаду в особі її органу місцевого самоврядування, який, проте, за правовідносинами спадкування, що склались до 01 липня 2003 року (після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 та ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 ), не мав будь-яких повноважень щодо спадкового майна, зокрема й нерухомого, розташованого на території цієї громади. Держава ж, до якої, як було зазначено вище, переходило право на спадкове майно у випадку відсутності спадкоємців, усунення їх від спадкування чи неприйняття ніким спадщини, тобто прав і обов`язків якої безпосередньо стосується рішення у цій справі, до участі у ній в якості відповідача не залучалась, що є додатковою безумовною підставою для відмови у позові через пред`явлення його не до всіх осіб, які мають за ним відповідати (стала правова позиція Верховного Суду, висловлена, зокрема у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 березня 2024 року у справі № 522/11722/21 та ін.). І хоча суд першої інстанції про це у своєму рішенні не зазначив, але в цілому прийшов до обґрунтованого висновку про недоведеність позовних вимог в частині набуття ОСОБА_1 права на спадкування решти 2/3 частин будинку після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 баби ОСОБА_2 . 
       Таким чином доводи апеляційної скарги не є істотними і не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, що тягнуть за собою скасування або зміну рішенням. 
       Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381 - 383 ЦПК України апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

        Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Куцяка Ф. Г. залишити без задоволення, а рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 22 січня 2025 року - без змін.
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий                                                                О. С. Панасюк

Судді:                                                                        О. Ю. Береговий

                                                                               Т. М. Шемета