ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" березня 2025 р.                             Справа № 910/8847/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Демидової А.М.
суддів:            Ходаківської І.П. 
          Владимиренко С.В. 

за участю секретаря судового засідання: Мельничука О.С.

за участю представників учасників справи:
від позивача: Таболін О.С., Мостепанюк В.І.          
від відповідача: не з`явився   

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб

на рішення Господарського суду міста Києва від 18.07.2024 (повний текст рішення складено та підписано 30.07.2024) (суддя Павленко Є.В.)

у справі № 910/8847/23 Господарського суду міста Києва

за позовом Фонду гарантування вкладів фізичних осіб
до російської федерації в особі міністерства юстиції російської федерації
про 650 962 132,30 грн

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст і підстави позовних вимог
У червні 2023 року Фонд гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд, позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до російської федерації в особі міністерства юстиції російської федерації (відповідач) про стягнення майнової шкоди в розмірі 650 962 132,30 грн, заподіяної Публічному акціонерному товариству "Комерційний банк "Промекономбанк" (далі - ПАТ "КБ "Промекономбанк", Банк), процедура ліквідації якого здійснювалася Фондом.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що внаслідок втрати контролю над активами ПАТ "КБ "Промекономбанк" через агресію та тимчасову окупацію території України російською федерацією та, як наслідок, їх подальшим знеціненням Банку заподіяно шкоду в розмірі      650 962 132,30 грн.
Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його ухвалення
Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.07.2024 у справі № 910/8847/23 у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що Фонд не довів наявності всіх елементів складу цивільно-правового правопорушення, зокрема, причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та завданою Банку шкодою, а також не обґрунтував належними та допустимими доказами розміру заявлених до стягнення з відповідача сум таких збитків.
Крім того, за висновками суду першої інстанції, в силу приписів ч. 6 ст. 53 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) та ст. 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", у даному випадку Фонд наділений повноваженнями звертатися до суду з позовом виключно в інтересах кредиторів, вимоги яких залишилися незадоволеними після завершення ліквідації Банку, а не самого Банку. Однак доказів звернення Фонду в інтересах кредиторів, вимоги яких залишилися незадоволеними після завершення ліквідації Банку, матеріали даної справи не містять. Натомість Фонд звернувся з позовом у даній справі саме як позивач про стягнення вказаної суми майнової шкоди фактично на свою користь. При цьому, даний позов мотивований виключно наявністю заподіяння шкоди Банку, а не наявністю заподіяної шкоди (збитків) кредиторам, тоді як вказана фінансова установа на момент подання даного позову вже була ліквідована.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів          
Не погодившись із рішенням Господарського суду міста Києва 18.07.2024 у справі                  № 910/8847/23, Фонд звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати повністю та прийняти у даній справі нове рішення про стягнення з російської федерації в особі міністерства юстиції російської федерації майнової шкоди в розмірі 650 962 132,30 грн, заподіяної ПАТ "КБ "Промекономбанк", процедура ліквідації якого здійснювалась Фондом.
Зокрема, скаржник зазначає, що:
- суд у порушення норм процесуального права не досліджував такий елемент цивільного правопорушення як наявність шкоди та її розмір, обмежився припущенням про недоведеність розміру шкоди і не надав обґрунтування наявності і розміру заподіяної шкоди неплатоспроможному банку та його кредитором, а ті доводи, які суд зазначив як встановлені, - не відповідають матеріалам справи, оскільки жодним чином не стосуються правових та фактичних підстав, з яких Фондом заявлені відповідні вимоги;
- шкода (збитки), яка заподіяна майну та активам неплатоспроможного Банку, є безпосереднім наслідком окупації і збройної агресії російської федерації і від дій позивача ніяк не залежала;
- висновки суду про недоведення обставин заподіяння відповідачем шкоди є такими, що суперечать наявним у матеріалах справи доказам, суперечать нормам процесуального права;
- висновок суду про те, позивачем не надано суду доказів відсутності пропозицій від інших потенційних покупців на активи Банку, є надуманим, оскільки будь-яких інших пропозицій від будь-яких інших інвесторів не надходило;
- висновок суду про відсутність доказів звернення в інтересах кредиторів суперечить долученим до справи документам і не свідчить про неналежність особи позивача;
- висновок суду про зволікання упродовж дев`яти років за зверненням до суду не пов`язаний із судовим процесом, не має жодного правового обґрунтування та порушує Конвенцію про незастосування строку давності до воєнних злочинів та злочинів проти людяності та Женевську конвенцію "Про захист цивільного населення під час війни", а тому не може бути підставою для відмови в позові.    
Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.09.2024 (колегія суддів у складі: головуючого Демидової А.М., суддів Ходаківської І.П., Владимиренко С.В.) задоволено клопотання Фонду про поновлення строку для подачі апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 18.07.2024 у справі № 910/8847/23 та поновлено Фонду зазначений строк; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фонду на рішення Господарського суду міста Києва від 18.07.2024 у справі                № 910/8847/23; розгляд апеляційної скарги призначено на 01.10.2024 об 11:00.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 01.10.2024 відкладено розгляд апеляційної скарги на 05.11.2024 об 11:20.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 05.11.2024 продовжено строк розгляду апеляційної скарги Фонду на рішення Господарського суду міста Києва від 18.07.2024 у справі № 910/8847/23; розгляд апеляційної скарги відкладено на 03.12.2025 об 11:20.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.12.2024 відкладено розгляд апеляційної скарги на 04.02.2025 о 10:00.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.02.2025 відкладено розгляд апеляційної скарги на 25.03.2025 о 10:40.
Позиції учасників справи
Позивачем подано до Північного апеляційного господарського суду письмові пояснення щодо розміру шкоди, заявленого в позовній заяві, та щодо окремих питань у даній справі.
Явка представників учасників справи
У судове засідання 25.03.2025 з`явились представники позивача.
Представник відповідача в судове засідання 25.03.2025 та в попередні судові засідання не з`явився.
Щодо повідомлення відповідача про судові засідання, призначені Північним апеляційним господарським судом у даній справі, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає таке.
Згідно із ч. 1, 2 ст. 3 ГПК України судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Кодексу України з процедур банкрутства, Закону України "Про міжнародне приватне право", а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором України встановлено інші правила судочинства, ніж ті, що передбачені цим Кодексом, іншими законами України, застосовуються правила міжнародного договору.
Аналогічна за змістом норма закріплена в статті 3 Закону України "Про міжнародне приватне право".
Відповідно до ст. 367 ГПК України у разі, якщо в процесі розгляду справи господарському суду необхідно вручити документи, отримати докази, провести окремі процесуальні дії на території іншої держави, господарський суд може звернутися з відповідним судовим дорученням до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави у порядку, встановленому цим Кодексом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Судове доручення надсилається у порядку, встановленому цим Кодексом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, а якщо міжнародний договір не укладено - Міністерству юстиції України, яке надсилає доручення Міністерству закордонних справ України для передачі дипломатичними каналами.
Порядок вручення судових документів на території російської федерації регулювався Угодою про порядок вирішення спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, до якої Україна приєдналася 19.12.1992 згідно з постановою Верховної Ради України "Про ратифікацію Угоди про порядок вирішення спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності" від 19.12.1992.
Однак, Законом України "Про вихід з Угоди про порядок вирішення спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності" від 12.01.2023 № 2855-IX держава Україна вийшла із зазначеної угоди з 05.02.2023, що унеможливлює подальше застосування її положень.
Законом України "Про ратифікацію Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах" від 10.11.1994 № 240/94-ВР було ратифіковано Конвенцію про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах від 22.01.1993, відповідно до ст. 4 якої установи юстиції Договірних Сторін (держав-членів Співдружності Незалежних Держав) надають правову допомогу у цивільних, сімейних та кримінальних справах відповідно до положень цієї Конвенції. Установи юстиції надають правову допомогу й іншим установам у справах, зазначених у пункті 1 цієї статті.
Проте, Законом України від 01.12.2022 "Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року" Верховна Рада України постановила вийти із зазначеної Конвенції.
У свою чергу, відповідно до Закону України "Про приєднання України до Конвенції про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах" від 19.10.2000 № 2052-III Верховна Рада України постановила приєднатися від імені України до Конвенції про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах, укладеної 15.11.1965 в місті Гаага.
Стаття 8 вказаної Конвенції передбачає, що кожна договірна держава може здійснювати вручення судових документів особам, які перебувають за кордоном, без застосування будь-якого примусу безпосередньо за допомогою своїх дипломатичних або консульських агентів.
Однак, згідно із застереженням російської федерації до статті 8 Конвенції "дипломатичним та консульським агентам іноземних держав не дозволяється здійснювати вручення документів на території російської федерації, крім випадків, коли документ підлягає врученню громадянину держави походження цих документів".
Згідно із заявою Міністерства закордонних справ України від 24.02.2022 дипломатичні відносини з російською федерацією розірвано, комунікація Міністерства з органами державної влади російської федерації за посередництва третіх держав не здійснюється.
Крім того, обмін міжнародними поштовими відправленнями та поштовими переказами з російською федерацією Акціонерним товариством "Укрпошта" з 24.02.2022 припинений.
Разом із тим, відповідно до ч. 2 ст. 2 та ч. 1 ст. 4 Закону України "Про доступ до судових рішень" усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення та підписання. Судові рішення, внесені до Єдиного державного реєстру судових рішень, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України.
Відтак, ураховуючи введення в Україні воєнного стану та розірвання дипломатичних відносин між Україною і російською федерацією, зокрема, вихід з Угоди про порядок вирішення спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та припинення Акціонерним товариством "Укрпошта" обміну міжнародними поштовими відправленнями з російською федерацією, повідомлення відповідача про дату, час та місце проведення судових засідань у цій справі судом апеляційної інстанції, як і місцевим господарським судом, здійснюється через оприлюднення судових рішень (ухвал) в Єдиному державному реєстрі судових рішень та шляхом публікації відповідних оголошень на офіційному веб-порталі судової влади України, що є належним та єдино можливим шляхом повідомлення відповідача про розгляд даної справи. Отже, судом вжито всіх належних заходів із метою повідомлення відповідача про розгляд даної справи.
Крім того, додатково, з метою дотримання принципу належного повідомлення сторони відповідача про дату, час та місце судових засідань Фондом здійснено переклад усіх ухвал Північного апеляційного господарського суду в даній справі на російську мову із нотаріальним посвідченням підпису перекладача та надіслано відповідні ухвали відповідачу засобами Королівської Пошти Великої Британії. Відповідні докази, а також докази отримання відповідачем зазначених відправлень надано суду разом із заявами про надсилання копій процесуальних документів в порядку Конвенції про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах 1965 року.   
Зважаючи на викладене та враховуючи, що явка представників сторін у судове засідання обов`язковою не визнавалась, а неявка в судове засідання представника відповідача не перешкоджає всебічному, повному та об`єктивному розгляду всіх обставин справи, враховуючи аргументи апеляційної скарги і доказове наповнення матеріалів справи, колегія суддів вважає за можливе здійснити перегляд оскаржуваного судового акта в апеляційному порядку без участі в судовому засіданні представника відповідача.
У судовому засіданні представники позивача вимоги апеляційної скарги підтримали і просили суд її задовольнити.
Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції
На підставі постанови Правління Національного банку України (далі - НБУ) від 21.05.2014 № 296 "Про віднесення Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Промекономбанк" до категорії неплатоспроможних" виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення від 21.05.2014 № 35 "Про виведення з ринку та здійснення тимчасової адміністрації", згідно з яким розпочато процедуру виведення ПАТ "КБ "Промекономбанк" з ринку та здійснення в ньому тимчасової адміністрації з 22.05.2014 по 21.08.2014 включно; призначено уповноважену особу Фонду на тимчасову адміністрацію в ПАТ "КБ "Промекономбанк". Однією з підстав для віднесення Банку до категорії неплатоспроможних було визначено неможливість здійснення Банком банківської діяльності у зв`язку з відсутністю доступу до приміщення головного офісу Банку за адресою: місто Донецьк, проспект Ленінський, 4.
З метою виведення ПАТ "КБ "Промекономбанк" з ринку найменш витратним способом Фондом було оголошено про пошук потенційних інвесторів, яким запропоновано такі способи виведення банку з ринку: відчуження активів і зобов`язань банку на користь приймаючого банку; створення та продаж інвестору перехідного банку з передачею йому активів і зобов`язань банку; продаж банку в цілому.
На підставі отриманої заяви від потенційного інвестора - Публічного акціонерного товариства "Фідобанк" (далі - ПАТ "Фідобанк", Інвестор), виконавчою дирекцією Фонду протоколом від 17.07.2014 № 155/14 було затверджено план врегулювання неплатоспроможного Банку шляхом відчуження активів і зобов`язань неплатоспроможного банку на користь приймаючого банку з відкликанням банківської ліцензії неплатоспроможного банку та подальшою його ліквідацією.
За результатами відкритого конкурсу, на виконання та з урахуванням Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", плану врегулювання ПАТ "КБ "Промекономбанк", затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду від 17.07.2014          № 163/14 (зі змінами, внесеними рішеннями виконавчої дирекції Фонду від 06.08.2014           № 171/14 та від 15.08.20214 № 178/14), висновку НБУ щодо фінансового стану приймаючого банку та його спроможності виконати зобов`язання перед вкладниками і кредиторами, наданого листом від 05.08.2014 № 47-110/42178, рішення виконавчої дирекції Фонду від 28.07.2014 № 163/14 про визначення переможця конкурсу на участь у виведенні неплатоспроможного банку ПАТ "КБ "Промекономбанк" з ринку, рішення виконавчої дирекції Фонду від 14.08.2014 № 176/14 про погодження умов відчуження активів і зобов`язань від неплатоспроможного банку на користь приймаючого банку, рішення виконавчої дирекції Фонду від 21.08.2014 № 184/14 щодо внесення змін до договорів, рішення виконавчої дирекції Фонду від 22.08.2014 № 185/14 щодо внесення змін до реєстру активів та зобов`язань ПАТ "КБ "Промекономбанк", письмового зобов`язання                     ПАТ "Фідобанк" від 04.08.2014 № 3/4664, між ПАТ "КБ "Промекономбанк" в особі уповноваженої особи Фонду та ПАТ "Фідобанк" було укладено договір № 1 про передачу активів і зобов`язань неплатоспроможного банку ПАТ "КБ "Промекономбанк" від 22.08.2014 та договір № 1 про відступлення прав вимоги за договорами іпотеки ПАТ "КБ "Промекономбанк" від 22.08.2014.
За умовами п. 1.1 договору № 1 про передачу активів і зобов`язань неплатоспроможного банку ПАТ "КБ "Промекономбанк" від 22.08.2014 ПАТ "КБ "Промекономбанк" (Неплатоспроможний банк): 1) відступає, а ПАТ "Фідобанк" (Приймаючий банк) набуває право вимоги за активами Неплатоспроможного банку (включаючи забезпечення за ними, крім випадків, передбачених цим договором), перелік яких визначено у Реєстрі договорів про здійснення активних операцій та договорів забезпечення, складеному станом на 22.08.2014 (додаток № 1 до цього договору), загальною вартістю 40 000 000,00 грн, визначеною Фондом за результатами відкритого конкурсу від 28.07.2014 № 163/14;                  2) передає, а Приймаючий банк приймає на себе зобов`язання щодо повернення грошових коштів у валюті зобов`язання), залучених Неплатоспроможним банком, і сплати процентів за договорами банківського рахунку/вкладу (у тому числі за іменними ощадними сертифікатами), укладеними Неплатоспроможним банком, перелік яких визначено у Реєстрі договорів з кредиторами (вкладниками), які підлягають передачі Приймаючому банку, складеному Фондом станом на 22.08.2014 (додаток № 2 до цього договору), на суму                651 042 797,62 грн, що еквівалентно сумі 571 101 038,52 грн, 3 028,23 рублів,                             6 500 518,57 дол. США, 229 804,55 євро (за курсом НБУ станом на дату введення тимчасової адміністрації в Неплатоспроможному банку), визначеною Фондом за результатами відкритого конкурсу від 28.07.2014 № 163/14.
Відповідно до п. 1.1, 1.2 договору № 1 про відступлення прав вимоги за договорами іпотеки ПАТ "КБ "Промекономбанк" від 22.08.2014 за цим договором ПАТ "КБ "Промекономбанк" (Неплатоспроможний банк) відступає, а ПАТ "Фідобанк" (Приймаючий банк) набуває право вимоги за договорами іпотеки, перелік яких наведено у Реєстрі договорів іпотеки, складеному станом на 22.08.2014 (додаток № 1 до цього договору). Відступлення прав вимоги за цим договором здійснюється одночасно з відступленням прав вимоги на активи Неплатоспроможного банку за договором про передачу активів та зобов`язань неплатоспроможного банку № 1 від 22.08.2014. 
Згідно з актом приймання-передавання активів і зобов`язань від 22.08.2014 ПАТ "КБ "Промекономбанк" передало, а ПАТ "Фідобанк" прийняло право вимоги за активами Неплатоспроможного банку (включаючи забезпечення за ними, крім випадків, передбачених договором № 1 про передачу активів і зобов`язань неплатоспроможного банку ПАТ "КБ "Промекономбанк" від 22.08.2014), перелік яких визначено у Реєстрі договорів про здійснення активних операцій та договорів забезпечення, складеному станом на 22.08.2014 (додаток № 1 до договору), загальною вартістю 40 000 000,00 грн.
Відповідно до рішення виконавчої дирекції Фонду від 08.09.2014 № 86, прийнятого на підставі постанови Правління НБУ від 05.09.2014 № 552 "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Промекономбанк", розпочато процедуру ліквідації ПАТ "КБ "Промекономбанк", призначено уповноваженою особою Фонду на здійснення процедури ліквідації ПАТ "КБ "Промекономбанк" заступника начальника відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Фонду Волощука Ігоря Григоровича строком на 1 рік з 08.09.2014 по 08.09.2015 включно. 
Рішенням виконавчої дирекції Фонду, оформленим протоколом засідання виконавчої дирекції від 30.03.2015 № 078/15, затверджено реєстр акцептованих вимог кредиторів         ПАТ "КБ "Промекономбанк" у розмірі 698 569,50 грн, який (розмір вимог кредиторів) з урахуванням останніх змін, затверджених рішенням виконавчої дирекції Фонду від 13.05.2019 № 1164, становить 710 635 420,86 грн.  
Як встановлено місцевим господарським судом і перевірено судом апеляційної інстанції, у зв`язку з частковою передачею активів ПАТ "КБ "Промекономбанк" інвестору, Фондом у період з 2014 року по 2019 рік проводилися відкриті торги щодо іншої частини вказаних активів.
Зокрема, за результатами проведених за рішенням виконавчої дирекції Фонду від 17.12.2018 № 3373 відкритих торгів, оформлених протоколом від 26.02.2019 № UA-EA-2019-02-07-000012-b, між ПАТ "КБ "Промекономбанк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "ЮК ПІК" були укладені договори купівлі-продажу: майнових прав по кредитам юридичних осіб на суму 2 390,15 грн, майнових прав по кредитам фізичних осіб у кількості 33 одиниці на суму 33 967,46 грн, нерухомого майна Банку та активів на загальну суму 25 894,30 грн, дебіторської заборгованості РКО (172 рахунки) на загальну суму              29 729,00 грн. Належним чином засвідчені копії вказаних правочинів з відповідними актами приймання-передачі майнових прав наявні в матеріалах даної справи.
Відтак, судом встановлено, що у період з 2014 року по 2019 рік Фондом було реалізовано: активи за кредитами юридичних та фізичних осіб загальною балансовою вартістю                667 631 750,65 грн, вартість відступлення прав за якими приймаючому банку -                         40 000 000,00 грн; основні засоби (нерухомість) загальною балансовою вартістю                      16 054 627,56 грн, вартість реалізації зазначених активів на аукціоні - 97 248,85 грн; валютні кредити фізичних осіб, забезпечені іпотекою, загальною балансовою вартістю            7 385 764,22 грн, вартість реалізації зазначених активів у процедурі ліквідації -                        28 969,42 грн.
Рішенням виконавчої дирекції Фонду від 20.06.2019 № 1554 затверджено ліквідаційний баланс станом на 13.06.2019 та звіт про завершення процедури ліквідації ПАТ "КБ "Промекономбанк", згідно з яким загальна сума затверджених вимог кредиторів Банку становить 710 635 420,86 тис. грн (810 кредиторів); загальна сума незадоволених вимог кредиторів до Банку на дату ліквідації за балансовим обліком склала 709 070,87 тис. грн (810 кредиторів). 
З наявного в матеріалах справи витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що 18.11.2019 відповідно до статті 53 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" до вказаного  реєстру внесено запис № 12661110056002536 про державну реєстрацію припинення Банку як юридичної особи. Відтак, процедура ліквідації Банку станом на час звернення Фонду з даним позовом до суду є завершеною.
За доводами позивача, а саме: через фактичну втрату неплатоспроможним банком              (ПАТ "КБ "Промекономбанк") контролю над майном (активами), розміщеними на тимчасово окупованих територіях (місто Донецьк та Донецька область, Автономна Республіка Крим), втрату можливості фактично володіти та користуватися таким майном (активами) внаслідок збройної агресії російської федерації проти України, вартість активів стала низькою. У підсумку, зазначені обставини мали негативний вплив на рівень задоволення акцептованих вимог кредиторів до Банку, оскільки неминучим стало фактичне знецінення такого майна (активів). Також, значним негативним фактором знецінення активів, зокрема в частині кредитного портфелю, було, в тому числі, безпосереднє перебування позичальників, їх активів та їх майна, яке виступало забезпеченням, а також документів фінансової звітності позичальників юридичних осіб на окупованих територіях. Зазначене унеможливлювало роботу з примусового стягнення заборгованості, перевірки якості та стану заставного майна, оцінки фінансового стану позичальників.     
Оскільки, як вважає Фонд, саме внаслідок неправомірних дій відповідача - збройної агресії проти України, Банк був позбавлений можливості ефективного управління своїми активами та фактично змушений був реалізовувати своє майно за значно нижчими від балансової вартості сумами, останній зазнав збитків на загальну суму 650 962 132,30 грн, які позивач просив стягнути з російської федерації в особі її органу - міністерства юстиції російської федерації.
Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при ухваленні постанови
Стаття 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачає, що підставою виникнення цивільних прав і обов`язків є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.
Згідно із частинами першою та другою статті 1166 ЦК України, яка регулює загальні підстави відповідальності за завдану недоговірну (деліктну) шкоду, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Отже, вирішуючи спір про відшкодування шкоди, суд повинен встановити наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, яке має містити такі складові, як:
- неправомірність поведінки особи, тобто її невідповідність вимогам, наведеним в актах цивільного законодавства;
- наявність шкоди, під якою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права, взагалі будь-яке знецінення блага, що охороняється законом, та її розмір;
- причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, який виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди, тобто протиправна поведінка конкретної особи (осіб), на яку покладається відповідальність, є тією безпосередньою причиною, що необхідно та невідворотно спричинила шкоду;
- вина заподіювача шкоди, як суб`єктивного елемента відповідальності, що полягає в психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння і проявляється у вигляді умислу або необережності, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини.
17.10.2019 набув чинності Закон України № 132-IX від 20.09.2019 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема, внесено зміни до ст. 79 ГПК України, а саме: змінено назву статті 79 ГПК України з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів".
Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.
Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.
Такий підхід узгоджується із судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (п. 1 ст. 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні від 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".
Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні ЄСПЛ від 15.11.2007 у справі "Бендерський проти України" ("BENDERSKIY v. Ukraine"), в якому суд, оцінюючи фактичні обставини справи, звертаючись до балансу вірогідностей, вирішуючи спір, виходив з того, що факти, встановлені в експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.
Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 22.04.2021 у справі            № 904/1017/20.
Як вбачається з позовної заяви, розмір шкоди, заявлений позивачем до стягнення                         (650 962 132,30 грн), складається зі:
- збитків унаслідок знецінення права вимоги за кредитами юридичних осіб та фізичних осіб, місцезнаходженням/місцем перебування (проживання) яких була тимчасово окупована територія України, в розмірі 627 631 750,65 грн;
- збитків унаслідок знецінення права вимоги за валютними кредитами фізичних осіб, забезпеченими іпотекою, яка була розміщена на тимчасово окупованій території України, в розмірі 7 356 794,80 грн;
- збитків унаслідок знецінення об`єктів нерухомості ПАТ "КБ "Промекономбанк", що знаходилися на тимчасово окупованій території України, в розмірі 15 973 586,85 грн.
За доводами позивача, основна частина кредитних портфелів юридичних та фізичних осіб була відступлена приймаючому банку - ПАТ "Фідобанк" за договором № 1 про передачу активів і зобов`язань неплатоспроможного банку ПАТ "КБ "Промекономбанк" від 22.08.2014. При цьому, загальна балансова вартість активів на момент їх передачі склала 790 724 086,61 грн, а передано їх було всього за 40 000 000,00 грн. Відтак Банком фактично втрачено можливість розпорядження майном на суму 750 724 086,61 грн (розрахункова сума збитків), або майже в 20 разів нижче балансової вартості. Переважна більшість позичальників (боржників) Банку знаходилась на території, яка на той час вже була непідконтрольна (окупована). Тобто Банк не міг вчинити будь-яких вагомих дій, спрямованих на стягнення заборгованості за кредитами, звернення стягнення на предмети застави та іпотеки для погашення власної кредиторської заборгованості. Також Банк зазнав збитків і в частині інших активів, а саме: приміщень, що належали Банку та знаходились в м. Донецьк, м. Макіївка та в АР Крим загальною балансовою вартістю 16 054 627,56 грн, які були реалізовані лише за 97 248,85 грн; валютних кредитів, що були забезпечені іпотекою (також зона АТО/ООС), які було відступлено за 0,4 % від балансової вартості, тобто по суті 99 % майна Банку було втрачено. 
Порядок передачі активів і зобов`язань неплатоспроможного банку до приймаючого банку чітко регламентований статтею 40 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб (в редакції, чинній на момент віднесення Банку до категорії неплатоспроможних).
Відповідно до зазначеної статті Закону Фонд відповідно до плану врегулювання забезпечує здійснення відчуження всіх або частини активів і зобов`язань неплатоспроможного банку на користь приймаючого банку згідно з умовами, визначеними цією статтею та нормативно-правовими актами Фонду, на підставі позитивного висновку НБУ щодо фінансового стану приймаючого банку та його спроможності виконати зобов`язання перед вкладниками і кредиторами. Національний банк України надає висновок, зазначений у цій частині, не пізніше ніж через три дні з дня отримання подання Фонду, підготовленого відповідно до вимог Національного банку України (ч. 1). 
Фонд складає реєстр активів і зобов`язань, які підлягають відчуженню. Під час відчуження зобов`язань Фонд має забезпечити неупереджене ставлення до всіх кредиторів неплатоспроможного банку, дотримуючись черговості, передбаченої статтею 52 цього Закону, при цьому зобов`язання банку за вкладами фізичних осіб, гарантованими Фондом, мають найвищий пріоритет і не можуть бути відчужені частково. У разі відсутності належного обсягу активів для відчуження у повному обсязі зобов`язань банку за вкладами фізичних осіб, гарантованими Фондом, Фонд може надати фінансову підтримку приймаючому банку у межах та порядку, передбачених статтею 43 цього Закону (ч. 2). 
Приймаючий банк, визначений за результатами проведення конкурсу (аукціону) у порядку, встановленому нормативно-правовими актами Фонду, надає письмове зобов`язання щодо прийняття на його користь активів і зобов`язань (ч. 3). 
При виведенні неплатоспроможного банку з ринку відповідно до цього Закону активи і зобов`язання неплатоспроможного банку передаються приймаючому банку за ціною, визначеною Фондом за результатами відкритого конкурсу, проведеного відповідно до нормативно-правових актів Фонду, з дотриманням принципу виведення неплатоспроможного банку з ринку найменш витратним способом. При підготовці до проведення відкритого конкурсу Фонд може проводити оцінку активів неплатоспроможного банку за методикою, встановленою нормативно-правовими актами Фонду. Перелік активів, для яких проведення незалежної оцінки є обов`язковим, визначається нормативно-правовими актами Фонду (ч. 4). 
Зобов`язання неплатоспроможного банку передаються приймаючому банку за їх балансовою вартістю (з можливістю виплати премії з боку покупця) на підставі договору про переведення боргу за реєстром договорів з відповідними кредиторами (вкладниками). Договір про переведення боргу укладається без необхідності отримання згоди кредиторів (вкладників). При цьому внесення змін до договорів з кредиторами (вкладниками) не вимагається. Приймаючий банк набуває усіх прав та обов`язків боржника перед відповідними кредиторами (вкладниками) неплатоспроможного банку (ч. 5). 
Передача активів здійснюється на підставі договору про відступлення права вимоги за реєстром договорів про здійснення активних операцій та договорів забезпечення. При цьому згода відповідних боржників не вимагається. Приймаючий банк набуває усіх прав та обов`язків кредитора щодо боржників, вимоги до яких передані відповідно до договору про відступлення права вимоги, разом із правами за договорами забезпечення таких вимог. Внесення змін до договорів з відповідними боржниками не вимагається (ч. 6).
Однак, як встановлено місцевим господарським судом та перевірено судом апеляційної інстанції, матеріали справи не містять доказів отримання Фондом від НБУ позитивного висновку щодо фінансового стану приймаючого банку, з метою передачі йому активів Банку відповідно до приписів ч. 1 ст. 40 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".
Щодо посилання Фонду в апеляційній скарзі на преамбулу договору № 1 про передачу частини активів та зобов`язань від 22.08.2014, в якій зазначено про те, що він укладений на виконання та з урахуванням Висновку НБУ щодо фінансового стану приймаючого банку та його спроможності виконати зобов`язання перед вкладниками і кредиторами, наданого листом від 05.08.2014 № 47-110/42178, суд апеляційної інстанції зазначає, що вказаного висновку в матеріалах справи не міститься. Ненадання суду такого Висновку позбавляє суд можливості перевірити дотримання Фондом вимог ч. 1 ст. 40 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" щодо отримання Фондом від НБУ позитивного висновку щодо фінансового стану приймаючого банку, з метою передачі йому активів Банку.
Крім того, при вирішенні спору суд першої інстанції слушно врахував, що Фондом не надано належних та допустимих доказів вжиття ним усіх можливих дій щодо реалізації активів неплатоспроможного банку найменш витратним способом. Зокрема, у матеріалах справи відсутні докази проведення Фондом оцінки активів неплатоспроможного банку з метою визначення дійсної вартості таких активів та їх подальшої реалізації за найбільш вигідною ціною як на час укладання від його імені з Інвестором договорів від 22.08.2014       № 1 про передачу частини активів та зобов`язань Банку та від 22.08.2014 № 1 про відступлення прав вимоги за договорами іпотеки Банку, так і на час проведення відкритих торгів щодо іншої частини активів Банку. Оцінка вартості активів Банку була здійснена Фондом фактично лише у звіті про завершення процедури ліквідації Банку від 20.06.2019     № 1554. Доказів проведення іншої оцінки до матеріалів справи під час її розгляду в суді першої інстанції надано не було. 
До того ж при вирішенні спору місцевим господарським судом враховано, що в обґрунтування позовних вимог Фонд посилався саме на неправомірні дії російської федерації - військової агресії проти України, які мали місце ще у 2014 році, тоді як із даним позовом Фонд звернувся лише у червні 2023 року. У той же час, позовна заява Фонду не містить обґрунтувань та зазначення обставин, які б виправдовували зволікання Фондом протягом майже дев`яти років щодо звернення до суду з даним позовом, зокрема, до початку активної фази військової агресії російської федерації проти України та розірвання з 24.02.2022 будь-яких дипломатичних відносин із державою-агресором, що, в свою чергу, суттєво ускладнило дослідження усіх обставин даної справи.
Разом із тим, імперативними приписами ч. 5 ст. 40 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (в редакції, чинній станом на 22.08.2014) передбачена передача зобов`язань неплатоспроможного банку до приймаючого банку виключно за їх балансовою вартістю. 
Водночас при розгляді даної справи суд апеляційної інстанції звертає увагу на таке.
Відповідно до ч. 2 ст. 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Частиною першою статті 53 ГПК України встановлено, що органи державної влади, органи місцевого самоврядування, фізичні та юридичні особи можуть звертатися до суду в інтересах інших осіб, державних чи суспільних інтересах та брати участь у цих справах виключно у випадках, встановлених законом.
У разі відкриття провадження за позовною заявою особи, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (крім прокурора), особа, в чиїх інтересах подано позов, набуває статусу позивача (ч. 5 ст. 53 ГПК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом.
Як правильно встановлено судом першої інстанції, даний позов поданий Фондом, в якому останній просить стягнути з відповідача на свою користь майнову шкоду, завдану Банку. При цьому, позовні вимоги обґрунтовані не порушенням прав та законних інтересів саме Фонду як учасника цивільних правовідносин, а порушенням майнових прав Банку на реалізацію його активів за справедливою ціною. Тобто, вказаний позов поданий Фондом в інтересах Банку з метою відновлення порушення майнових прав та законних інтересів останнього (відшкодування завданої шкоди).
Так, у позовній заяві Фонд зазначає, зокрема, таке: "З урахуванням положень законодавства, при визначенні розміру шкоди (збитків), заподіяної неплатоспроможному банку ПАТ "КБ "Промекономбанк" діями держави-агресора, Фонд виходив з наступного:       1) визначення переліку майна (активів), відступленого приймаючому банку без належної можливості передати такі права цьому банку, і як наслідок зниження вартості такого майна. 2) майно та активи, які включені до ліквідаційної маси банку, знаходяться (розміщені) на тимчасово окупованих територіях (у т.ч. документи, які посвідчують відповідні права); основні засоби, права вимоги та інші майнові права за кредитними договорами, укладені з суб`єктами господарювання та фізичними особами, які мають місце реєстрації та зареєстроване місце проживання на тимчасово окупованих територіях; ціна реалізації майна (активів), включеного до ліквідаційної маси банку, які знаходяться (розміщені) на тимчасово окупованих територіях, в ході проведення ліквідаційної процедури неплатоспроможного банку суттєво знижена, внаслідок окупації цієї території. Таким чином, розмір заподіяної шкоди ПАТ "КБ "Промекономбанк" від втрати контролю над активами внаслідок агресії та тимчасової окупації території України рф, та як наслідок їх подальшим знеціненням становить 650 962 132,30 (шістсот п`ятдесят мільйонів дев`ятсот шістдесят дві тисячі сто тридцять дві) гривні 30 копійок та нараховується як сума збитків" (т. 1, а.с. 24-25). 
Разом із тим, частиною шостою статті 53 ГПК України визначений вичерпний перелік випадків, за яких Фонд має право звертатися до суду з позовом в інтересах інших осіб.
Зокрема, вказаною нормою Кодексу передбачено, що Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, звертаючись з позовом про відшкодування шкоди (збитків) у порядку статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", діє від імені та в інтересах неплатоспроможного банку або банку, щодо якого прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку з підстав, визначених частиною другою статті 77 Закону України "Про банки і банківську діяльність", а у разі припинення неплатоспроможного банку або банку, щодо якого прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку з підстав, визначених частиною другою статті 77 Закону України "Про банки і банківську діяльність", як юридичної особи - в інтересах кредиторів, вимоги яких залишилися незадоволеними після завершення ліквідації банку.
Аналогічна норма міститься і в ч. 1 ст. 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", відповідно до якої Фонд має право звертатися до осіб, які відповідно до законодавства несуть відповідальність за шкоду (збитки), завдану кредиторам, вимоги яких залишилися незадоволеними після завершення процедури ліквідації, - у випадку припинення неплатоспроможного банку або банку, щодо якого було прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку з підстав, визначених частиною другою статті 77 Закону України "Про банки і банківську діяльність", як юридичної особи.
Як правильно зазначив суд першої інстанції, із системного тлумачення вищевказаних норм законодавства вбачається, що Фонд як установа, яка від імені держави гарантує повернення вкладів кожному вкладнику в разі ліквідації банку, уповноважений звертатися в інтересах третіх осіб виключно у спорах щодо відшкодування шкоди (збитків) у порядку статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".
Колегія суддів апеляційної інстанції звертається до правової позиції Верховного Суду, викладеної в п. 160 постанови від 08.11.2023 у справі № 916/1489/22, відповідно до якої  у процесуальному законодавстві чітко розмежовано два види позовів Фонду про відшкодування шкоди (збитків), які подаються у порядку ст. 52 Закону "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб":
- позов який подається від імені та в інтересах неплатоспроможного банку;
- позов від власного імені в інтересах кредиторів припиненого неплатоспроможного банку, вимоги яких залишилися незадоволеними після завершення ліквідації банку.
Отже, сталою судовою практикою чітко розмежовано випадки, коли Фонд звертається з позовом про відшкодування шкоди, заподіяної Фонду, від власного імені і на свою користь (для подальшого розподілення стягнутого між колишніми кредиторами банку), та про відшкодування шкоди/збитків, заподіяної банку, - від імені та в інтересах Банку (п. 3.20 постанови Верховного Суду від 18.03.2024 у справі № 910/268/23).
У спірному випадку Банк з 18.11.2019 є припиненим, а його ліквідація є завершеною (презумпція правомірності його припинення як юридичної особи не була спростована в судовому порядку). 
Відтак, у даному випадку Фонд, у силу вищевказаних приписів чинного процесуального законодавства, наділений повноваженнями звертатися до суду з позовом виключно в інтересах кредиторів, вимоги яких залишилися незадоволеними після завершення ліквідації Банку, а не самого Банку.
Однак, як правильно враховано судом першої інстанції, доказів звернення Фонду в інтересах кредиторів, вимоги яких залишилися незадоволеними після завершення ліквідації Банку, як того прямо вимагає ч. 6 ст. 53 ГПК України, і які в силу частини п`ятої цієї статті мали набути статусу позивачів у цій справі, матеріали даної справи не містять. 
Натомість Фонд звернувся з даним позовом саме як позивач про стягнення вказаної суми майнової шкоди фактично на свою користь. При цьому, даний позов у порушення приписів ст. 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" та ч. 6 ст. 53 ГПК України мотивований виключно наявністю заподіяння шкоди (збитків) Банку, а не наявністю заподіяння шкоди (збитків) кредиторам (позовна заява т. 1, а.с. 1-43, 142-184). Однак, вказана фінансова установа на момент подання даного позову вже була ліквідована.
Щодо посилання позивача в позовній заяві на положення абз. 3 ч. 9 ст. 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.
Відповідно до положень ч. 9 ст. 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" Фонд набуває прав потерпілого в кримінальних провадженнях, порушених стосовно зазначених у цій статті осіб, після завершення ліквідації банку (абз. 1).
Кошти, стягнуті та/або одержані Фондом з осіб, зазначених у частині п`ятій цієї статті, спрямовуються Фондом на задоволення вимог кредиторів банку, зазначених у пунктах 1-8 частини першої цієї статті, які виникли у зв`язку із завданням їм шкоди (збитків) внаслідок незадоволення їхніх вимог, у порядку, визначеному частиною четвертою цієї статті, після відшкодування витрат Фонду, понесених у зв`язку із стягненням шкоди (збитків) (абз. 2).
Припинення банку як юридичної особи не є підставою та не призводить до закінчення чи припинення процесів, позовів чи проваджень, що були ініційовані відповідно до цієї частини Фондом, та не є підставою для звільнення від відповідальності та/або припинення відповідальності осіб, проти яких такі процеси, позови чи провадження були ініційовані. Усі вимоги Фонду у зв`язку із такими процесами, позовами або провадженнями, у тому числі всі вимоги про відшкодування шкоди (збитків), заподіяної кредиторам (колишнім кредиторам) банку, не припиняються з припиненням банку (абз. 3).
Виходячи з аналізу норм ч. 9 ст. 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", положення цієї частини Закону стосуються позовів, ініційованих Фондом у зв`язку із завданням шкоди (збитків) саме особами, зазначеними у частині п`ятій цієї статті.
Відповідно до ч. 5 ст. 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" у разі виявлення шкоди (збитків), завданої банку, Фонд звертається з вимогою про відшкодування на користь Фонду шкоди (збитків), завданої банку, до: 
- пов`язаної з банком особи та/або іншої особи, рішеннями, діями (в тому числі вчиненими правочинами, операціями, укладеними договорами) та/або бездіяльністю якої завдано шкоди (збитків) банку; 
- та/або пов`язаної з банком особи, та/або іншої особи, яка внаслідок таких рішень, дій (в тому числі правочинів, операцій, договорів) або бездіяльності прямо чи опосередковано отримала майнову вигоду.
Отже, як правильно вказав суд першої інстанції, норма ч. 5 ст. 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" передбачає право Фонду на звернення з вимогою про відшкодування на його користь шкоди (збитків), завданої банку, до вичерпного кола осіб, а саме: пов`язаної з банком особи та/або іншої особи, рішеннями, діями (в тому числі вчиненими правочинами, операціями, укладеними договорами) та/або бездіяльністю якої завдано шкоди (збитків) банку; пов`язаної з банком особи, та/або іншої особи, яка внаслідок таких рішень, дій (в тому числі правочинів, операцій, договорів) або бездіяльності прямо чи опосередковано отримала майнову вигоду.
Відповідно до ч. 1 ст. 52 Закону України "Про банки і банківську діяльність" пов`язаними з банком особами є: 1) контролери банку; 2) особи, які мають істотну участь у банку, та особи, через яких ці особи здійснюють опосередковане володіння істотною участю у банку; 3) керівники банку, керівник підрозділу внутрішнього аудиту, головний ризик-менеджер, головний комплаєнс-менеджер, керівники та члени комітетів ради банку та правління банку; 4) споріднені та афілійовані особи банку, у тому числі учасники банківської групи;  5) власники істотної участі у споріднених та афілійованих особах банку; 6) керівники юридичних осіб та керівники банків, які є спорідненими та афілійованими особами банку, керівник служби внутрішнього аудиту, керівники та члени комітетів цих осіб;                          7) асоційовані особи фізичних осіб, зазначених у пунктах 1-6 цієї частини; 8) юридичні особи, в яких фізичні особи, зазначені в цій частині, є керівниками або власниками істотної участі; 9) будь-яка особа, через яку проводиться операція в інтересах осіб, зазначених у цій частині.
Крім того, Постановою Правління НБУ від 12.05.2015 № 315 (останні зміни - 17.01.2025) затверджено Положення про визначення пов`язаних із банком осіб. 
Зазначеною Постановою затверджено Перелік осіб, пов`язаних із банком, відповідно до якої пов`язаними із банком особами є: контролери банку; особи, які мають істотну участь у банку, та особи, через яких ці особи здійснюють опосередковане володіння істотною участю в банку; керівники банку, керівник служби внутрішнього аудиту, керівники та члени комітетів банку; споріднені та афільовані особи банку, у тому числі учасники банківської групи; особи, які мають істотну участь у споріднених та афільованих особах банку; керівники юридичних осіб та керівники банків, які є спорідненими та афільованими особами банку, керівник служби внутрішнього аудиту, керівники та члени комітетів цих осіб; асоційовані особи фізичних осіб, зазначених у пунктах 1 - 6 частини першої статті 52 Закону; юридичні особи, у яких фізичні особи, зазначені в частині першій статті 52 Закону, є керівниками або власниками істотної участі; будь-яка особа, через яку проводиться операція в інтересах осіб, зазначених у частині першій статті 52 Закону, та на яку здійснюють вплив під час проведення такої операції особи, зазначені в цій частині, через трудові, цивільні та інші відносини.
Правові висновки щодо осіб, пов`язаних із банком, у справах за позовами Фонду про відшкодування шкоди викладені в постановах Верховного Суду від 21.07.2021 у справі        № 910/12930/18, від 25.07.2022 у справі № 922/2860/18, від 07.09.2022 у справі                          № 904/3867/21, від 27.09.2022 у справі № 904/3864/21, від 25.07.2023 у справі                            № 910/13325/21, № 927/561/21, від 12.12.2023. 
Окрім того, ч. 6 ст. 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" передбачає, що Фонд має право звернутися до суду з вимогами зобов`язати інших осіб, визначених частиною п`ятою цієї статті, крім тих, що визначені абзацом першим цієї частини, розкрити інформацію про все майно (активи) та зобов`язання. Особи, зазначені у частині п`ятій цієї статті, у разі, якщо шкоду (збитки) було завдано внаслідок спільного прийняття рішення, вчинення спільної дії чи бездіяльності, несуть солідарну відповідальність. 
Тобто іншими особами, виходячи зі змісту положень ч. 6 ст. 52 вказаного Закону, вважаються особи, які безпосередньо пов`язані своїми діями з пов`язаними особами банку, які мають визначальний вплив на прийняття рішень банку.
Крім того, виходячи зі змісту абз. 3 ч. 9 ст. 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", на який послався Фонд в обґрунтування позовних вимог, припинення банку як юридичної особи не є підставою та не призводить до закінчення чи припинення процесів, позовів чи проваджень, що були ініційовані відповідно до цієї частини Фондом, та не є підставою для звільнення від відповідальності та/або припинення відповідальності осіб, проти яких такі процеси, позови чи провадження були ініційовані. Усі вимоги Фонду у зв`язку із такими процесами, позовами або провадженнями, у тому числі всі вимоги про відшкодування шкоди (збитків), заподіяної кредиторам (колишнім кредиторам) банку, не припиняються з припиненням банку. 
Тобто зазначена норма підлягає застосуванню в разі, якщо відповідний позов було б подано до припинення банку як юридичної особи, а під час судового процесу (процесів) відбулося припинення банку.     
Щодо посилання позивача на положення ч. 10 ст. 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Відповідно до ч. 10 ст. 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" Фонд або уповноважена особа Фонду, діючи від імені та в інтересах банку як інвестора, має право ініціювати процеси, позови чи провадження (цивільні, адміністративні, кримінальні чи арбітражні) у будь-яких судах та/або арбітражах належної юрисдикції (в тому числі в іноземних та міжнародних судах), у тому числі арбітражні чи інші процеси проти держав відповідно до міжнародних договорів України, у тому числі міжнародних договорів про заохочення та взаємний захист інвестицій, щодо шкоди (збитків), що була заподіяна банку фізичними чи юридичними особами (приватного чи публічного права) та державами, внаслідок:
- прямої чи непрямої націоналізації або експропріації майна (інвестицій) банку, здійснення щодо таких інвестицій заходів, що за наслідками дорівнюють експропріації;
- реквізиції, руйнування, заподіяння шкоди або знецінення майна (інвестицій) банку внаслідок воєнних дій, збройних конфліктів, громадських заворушень або інших подібних дій (абз. 1).
Кошти, одержані в результаті зазначених у цій частині процесів, позовів та проваджень, включаються до ліквідаційної маси банку, а в разі надходження таких коштів після затвердження ліквідаційного балансу спрямовуються на задоволення вимог кредиторів банку, які виникли у зв`язку із завданням їм шкоди (збитків) внаслідок незадоволення їхніх вимог, у черговості та порядку, визначених частинами першою та четвертою цієї статті, після відшкодування витрат Фонду на ведення таких процесів, позовів та проваджень, а також усіх пов`язаних з ними виконавчих процесів (абз. 2).
Виходячи з правової конструкції ч. 10 ст. 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", абз. 1 та 2 цієї частини перебувають у взаємозв`язку, а саме при застосуванні абз. 2 слід керуватись також положеннями абз. 1 і навпаки.  
Згідно із ч. 3 ст. 53 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" ліквідаційна процедура банку вважається завершеною з моменту затвердження ліквідаційного балансу, а банк ліквідованим - з моменту внесення запису про припинення банку до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.
Тобто норма абз. 2 ч. 10 ст. 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", якою передбачено, що кошти, одержані в результаті позовів, поданих Фондом або уповноваженою особою Фонду від імені та в інтересах банку як інвестора, підлягають включенню до ліквідаційної маси банку, застосовується в разі подання відповідних позовів до завершення ліквідаційної процедури банку.
Поряд із цим, в абз. 2 ч. 10 ст. 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" унормовано порядок дій у випадку, коли такі кошти надходять після затвердження ліквідаційного балансу, а саме визначено, що відповідні кошти спрямовуються на задоволення вимог кредиторів банку, які виникли у зв`язку із завданням їм шкоди (збитків) внаслідок незадоволення їхніх вимог, у черговості та порядку, визначених частинами першою та четвертою цієї статті, після відшкодування витрат Фонду на ведення таких процесів, позовів та проваджень, а також усіх пов`язаних з ними виконавчих процесів.
Тобто, вищезазначена норма, виходячи із системного аналізу ч. 10 ст. 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", також підлягає застосуванню в разі надходження коштів, одержаних у результаті позовів Фонду або уповноваженої особи Фонду від імені та в інтересах банку як інвестора, поданих до завершення ліквідаційної процедури банку.
Таким чином, положення ч. 10 ст. 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" застосовуються у разі звернення Фонду або уповноваженої особи Фонду від імені та в інтересах банку як інвестора з позовами про стягнення шкоди (збитків) до завершення ліквідаційної процедури банку.
З приводу посилання скаржника в апеляційній скарзі на п. 97 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2021 у справі № 761/45721/16-ц, в якому вказано, що на Фонд та уповноважену особу Фонду законом покладені повноваження органів та посадових осіб неплатоспроможного банку, включаючи повноваження заявляти від імені банку будь-які позови до суду, зокрема і позови про відшкодування шкоди, колегія суддів апеляційної інстанції зауважує, що дана правова позиція є сталою, зрозумілою, враховується судами та констатує наявність у Фонду та уповноваженої особи Фонду певних повноважень звертатись з відповідними позовами від імені банку до припинення банку як юридичної особи. 
Відхиляючи доводи Фонду в апеляційній скарзі про неправильне трактування судом першої інстанції ч. 6 ст. 53 ГПК України, а також про те, що висновок суду про відсутність доказів звернення в інтересах кредиторів суперечить долученим до справи документам, суд апеляційної інстанції зазначає, що позивач по тексту позовної заяви неодноразово акцентував увагу на тому, що збитки заподіяні саме Банку, і сума в розмірі                               650 962 132,30 грн, заявлена до стягнення, є сумою заподіяної Банку шкоди. Більше того, у прохальній частині позовної заяви Фонд просить суд стягнути з відповідача майнову шкоду в розмірі 650 962 132,30 грн, заподіяну саме Банку.
При цьому колегія суддів зазначає, що Верховний Суд звертав увагу на те, що у разі звернення Фонду з позовом про відшкодування збитків, завданих банку, позивачем є саме Банк, а не Фонд (постанови від 25.05.2021 у справі № 910/11027/18, від 21.07.2021 у справі № 910/12930/18). Ця позиція є усталеною та незмінною з 2021 року. 
Щодо посилання Фонду в апеляційній скарзі на правовий висновок, викладений у п. 7.88 постанови Верховного Суду від 25.05.2021 № 910/11027/18, відповідно до якого внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань запису про державну реєстрацію припинення банку як юридичної особи саме по собі не припиняє право вимоги про відшкодування шкоди, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що такий висновок не нівелює наведену вище правову позицію, згідно з якою після завершення ліквідації банку Фонд наділений правом звертатися до суду позовом лише від власного імені та лише в інтересах кредиторів припиненого неплатоспроможного банку, вимоги яких залишилися незадоволеними після завершення ліквідації банку.
Таким чином, із дати припинення неплатоспроможного банку або банку, щодо якого прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку з підстав, визначених частиною другою статті 77 Закону України "Про банки і банківську діяльність", як юридичної особи Фонд відповідно до положень ч. 6 ст. 53 ГПК України та ч. 1 ст. 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" діє в інтересах кредиторів, вимоги яких залишилися незадоволеними після завершення ліквідації банку.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в п. 157 постанови від 08.11.2023 у справі № 916/1489/22, з дати внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань запису про державну реєстрацію припинення банку як юридичної особи банк є припиненим і не може виступати позивачем у суді.
Зокрема, в даній справі, що розглядається, Фонд звернувся до суду з позовом після припинення Банку. І в такому випадку колегія суддів апеляційної інстанції враховує правову позицію Верховного Суду, викладену в п. 144, 150, 151 постанови від 08.11.2023 у справі № 916/1489/22, відповідно до якої :
"після припинення банку Фонд не може звертатися з позовом від імені банку про стягнення шкоди, завданої банку. Отже, якщо на момент звернення з позовом банк є припиненим як юридична особа, то не можна вважати, що позов поданий від його імені Фондом як ліквідатором банку. Припущення про те, що Фонд, повноваження якого як ліквідатора банку припинилися в день державної реєстрації припинення банку як юридичної особи, більш як через три роки може звернутися з позовом від імені банку, який вже не існує як юридична особа, про стягнення збитків, завданих банку, всі права вимоги якого та обов`язки припинилися з дня його припинення як юридичної особи, суперечить основним засадам цивільного та господарського права." (спеціальна позовна давність).
Відтак, заявлення Фондом вимог про відшкодування збитків, завданих саме банку, після припинення банку як юридичної особи не відповідає наведеним вище нормам законодавства та судовій практиці, а тому недотримання вимог ч. 6 ст. 53 ГПК України та ст. 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" при зверненні з даним позовом про стягнення збитків не може призвести до відновлення порушеного права Банку.
Наведені вище висновки суду апеляційної інстанції ґрунтуються на аналізі норм законодавства та актуальної судової практики у спорах за участю Фонду. Однаковий підхід у вирішенні спорів за подібними правовідносинами є базовим принципом діяльності судової системи, що нерозривно пов`язаний із принципом правової визначеності.  
З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог Фонду.
ЄСПЛ у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
У справі "Трофимчук проти України" (№ 4241/03, §54, ЄСПЛ, 28 жовтня 2010 року) ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
Колегія суддів апеляційної інстанції, з огляду на викладене, зазначає, що в даній справі надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Нормою ст. 276 ГПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За результатами перегляду даної справи колегія суддів дійшла висновку про те, що місцевим господарським судом було повно, всебічно та об`єктивно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, а також правильно застосовано норми матеріального і процесуального права, у зв`язку із чим правові підстави для зміни чи скасування оскаржуваного у даній справі судового рішення відсутні.
За таких обставин, відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.
Судові витрати
У зв`язку з відсутністю підстав для задоволення апеляційної скарги судові витрати за її розгляд відповідно до ст. 129 ГПК України покладаються на скаржника.

Керуючись ст. 74, 129, 269, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 18.07.2024 у справі № 910/8847/23 залишити без змін.
3. Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покласти на скаржника.
4. Матеріали даної справи повернути до місцевого господарського суду.
5. Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строк, передбачені ст. 287-289 Господарського процесуального кодексу України.
Повна постанова складена 31.03.2025.

Головуючий суддя                                                            А.М. Демидова 

Судді                                                                                І.П. Ходаківська

                                                                                С.В. Владимиренко