ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2025 року 
м. Київ

cправа №  917/1281/24 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Губенко Н.М. - головуючий, Баранець О.М., Кондратова І.Д.,

за участю секретаря судового засідання - Долгополової Ю.А.,

представників учасників справи:
позивача - ОСОБА_1 (особисто), Гуйван П.Д.,
відповідача - Дроздов Д.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу  ОСОБА_1 

на ухвалу Господарського суду Полтавської області
у складі судді Солодюк О.В.
від 21.11.2024 та
на постанову Східного апеляційного господарського суду 
у складі колегії суддів: Медуниця О.Є., Істоміна О.А., Радіонова О.О.
від 29.01.2025

за позовом ОСОБА_1 
до Акціонерного товариства "Полтаваобленерго"
про визнання недійсним та скасування рішення.

Розпорядженням заступника керівника Апарату - керівника секретаріату Касаційного господарського суду № 32.2-01/610 від 21.04.2025 призначено проведення повторного автоматизованого розподілу справи № 917/1281/24 у зв`язку з відпусткою судді Вронської Г.О.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.04.2025 для розгляду справи № 917/1281/24 визначено колегію суддів Касаційного господарського суду у наступному складі: головуючий - Губенко Н.М., судді: Баранець О.М., Кондратова І.Д.

1. Істрія справи

ОСОБА_1 звернулася до Господарського суду Полтавської області з позовом до Акціонерного товариства "Полтаваобленерго" про визнання недійсним та скасування рішення, оформленого протоколом комісії з розгляду акта про порушення № 00005853 від 30.08.2022.

Позов обґрунтовано порушенням Правил роздрібного ринку електричної енергії при складанні акта про порушення та при його розгляді.

2. Короткий зміст ухвали суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

Ухвалою Господарського суду Полтавської області від 21.11.2024 у справі № 917/1281/24, залишеною без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 29.01.2025, закрито провадження у справі № 917/1281/24. Повернуто ОСОБА_1 з Державного бюджету України 3 028,00 грн судового збору, сплаченого згідно з квитанцією до платіжної інструкції № 0165310013 від 22.07.2024 на суму 3 023,00 грн та платіжною інструкцією № 0.0.3826846450.1 від 16.08.2024 на суму 5,00 грн. Роз`яснено позивачу, що даний спір підлягає розгляду загальним судом у порядку цивільного судочинства. 

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний господарський суд виходив з того, що враховуючи те, що позивачем визначено суб`єктний склад учасників спору як юридичної особи та фізичної особи - громадянина (без статусу суб`єкта господарювання), відсутність ознак господарського характеру спірних відносин, а також те, що спір не стосується корпоративних, приватизаційних чи відносин банкрутства та не ґрунтується на відносинах забезпечення виконання основного зобов`язання (тобто не належить до спорів за участю фізичної особи, підвідомчих господарському суду), у цій справі виникли цивільно-правові відносини, а тому спір підлягає вирішенню судом цивільної юрисдикції.

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги. Узагальнені доводи касаційної скарги. Доводи інших учасників справи

У касаційній скарзі скаржник просить скасувати ухвалу Господарського суду Полтавської області від 21.11.2024 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 29.01.2025 у даній справі, та передати справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій порушили статті 20, 27, пункт 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України; неправильно застосували статті 51, 52, 598-609 Цивільного кодексу України, статті 202-208 Господарського кодексу України, статтю 46 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців"; не врахували висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 904/1083/18, від 26.06.2019 у справі № 760/13915/18, від 09.10.2019 у справі № 127/23144/18 (абзац 2 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України).

В тексті касаційної скарги ОСОБА_1 просить Суд передати справу № 917/1281/24 на розгляд Великої Палати Верховного Суду, оскільки вважає, що "є нагальна потреба визначитися на найвищому судовому рівні, чи є господарськими відносини, що витікають із укладеного господарського договору, у разі заміни померлого учасника його правонаступником, який вже не є ФОП; чи може суд загальної юрисдикції розглядати спори, що виникають при здійсненні господарських по суті відносин; чи є у разі розгляду спору загальним, а не господарським, судом споживач електроенергії, що використовує її для господарських потреб, побутовим споживачем; і чи взагалі може фізична особа - не підприємець здійснювати господарську діяльність та які суди мають розглядати відповідні спори.".

Відповідач подав відзив на касаційну скаргу, в якому просив залишити її без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін.

4. Позиція Верховного Суду

Відповідно до положень статті 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 310, частиною другою статті 313 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Здійснюючи касаційне провадження Суд зазначає таке.

Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За приписами статті 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» містить, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції. При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Загальними критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути і пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Так, предметна та суб`єктна юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена ст. 20 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ст. 20 Господарського процесуального кодексу України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема:

1) справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці;

2) справи у спорах щодо приватизації майна, крім спорів про приватизацію державного житлового фонду, та справи у спорах щодо продажу пакетів акцій, що належать державі у статутному капіталі банків;

3) справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів;

4) справи у спорах, що виникають з правочинів щодо акцій, часток, паїв, інших корпоративних прав в юридичній особі, крім правочинів у сімейних та спадкових правовідносинах;

5) справи у спорах щодо фінансових інструментів, зокрема щодо цінних паперів, в тому числі пов`язані з правами на цінні папери та правами, що виникають з них, емісією, розміщенням, обігом та погашенням цінних паперів, обліком прав на цінні папери, зобов`язаннями за цінними паперами, крім боргових цінних паперів, власником яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та векселів, що використовуються у податкових та митних правовідносинах;

6) справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці;

7) справи у спорах, що виникають з відносин, пов`язаних із захистом економічної конкуренції, обмеженням монополізму в господарській діяльності, захистом від недобросовісної конкуренції, в тому числі у спорах, пов`язаних з оскарженням рішень Антимонопольного комітету України, а також справи за заявами, клопотаннями органів Антимонопольного комітету України з питань, віднесених законом до їх компетенції, крім спорів, які віднесені до юрисдикції Вищого суду з питань інтелектуальної власності;

8) справи про банкрутство та справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів про визначення та сплату (стягнення) грошових зобов`язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також спорів про визнання недійсними правочинів за позовом контролюючого органу на виконання його повноважень, визначених Податковим кодексом України;

9) справи за заявами про затвердження планів санації боржника до відкриття провадження у справі про банкрутство;

10) справи у спорах щодо оскарження актів (рішень) суб`єктів господарювання та їх органів, посадових та службових осіб у сфері організації та здійснення господарської діяльності, крім актів (рішень) суб`єктів владних повноважень, прийнятих на виконання їхніх владних управлінських функцій, та спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем;

11) справи про оскарження рішень третейських судів та про видачу наказу на примусове виконання рішень третейських судів, утворених відповідно до Закону України «Про третейські суди», якщо такі рішення ухвалені у спорах, зазначених у цій статті;

12) справи у спорах між юридичною особою та її посадовою особою (у тому числі посадовою особою, повноваження якої припинені) про відшкодування збитків, заподіяних юридичній особі діями (бездіяльністю) такої посадової особи, за позовом власника (власників), учасника (учасників), акціонера (акціонерів) такої юридичної особи, поданим в її інтересах;

13) вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, визнання недійсними актів, що порушують права на майно (майнові права), якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав чи спору, що виник з корпоративних відносин, якщо цей спір підлягає розгляду в господарському суді і переданий на його розгляд разом з такими вимогами;

14) справи у спорах про захист ділової репутації, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем або самозайнятою особою;

15) інші справи у спорах між суб`єктами господарювання;

16) справи за заявами про видачу судового наказу, якщо заявником та боржником є юридична особа або фізична особа - підприємець;

17) справи, що виникають при укладанні, зміні, розірванні та виконанні договорів, укладених у рамках державно-приватного партнерства, у тому числі концесійних договорів, крім спорів, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства;

18) справи у спорах щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів власників облігацій, що виникають між адміністратором за випуском облігацій та емітентом облігацій та/або особами, які надають забезпечення за такими облігаціями;

19) справи у спорах щодо оскарження рішення зборів власників облігацій.

Терміни «особа, яка надає забезпечення», «збори власників облігацій» вживаються у цьому Кодексі у значенні, наведеному в Законі України «Про ринки капіталу та організовані товарні ринки».

20) справи у спорах між організацією водокористувачів та її членом або власником (користувачем) земельної ділянки сільськогосподарського призначення, включеної до території обслуговування відповідної організації водокористувачів, щодо набуття чи припинення членства в такій організації водокористувачів, укладання, зміни, розірвання, виконання організацією водокористувачів договорів, додаткових угод та іншої документації, яка відповідно до умов договору є його невід`ємною частиною, умов надання послуг організацією водокористувачів, визнання недійсними правочинів, вчинених організацією водокористувачів, а також щодо визначення території обслуговування організації водокористувачів; справи у спорах між власниками меліоративних систем або мереж та водокористувачами щодо умов забору, доставки води та її відведення;

21) справи про ліквідацію страховика або кредитної спілки за позовом Національного банку України відповідно до статті 110 Цивільного кодексу України.

Частиною 1 статті 45 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу.

Згідно з частиною 2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наводила критерії розмежування судової юрисдикції.

Так, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26.10.2022 у справі № 229/1026/21 зазначила, що ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, окрім суб`єктного складу сторін є: наявність між сторонами господарських правовідносин, урегульованих Цивільним та Господарським кодексами України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних правовідносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Крім того, вказала на те, що критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних особистих прав, свобод чи інтересів у цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносинах, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства, а по-друге, суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є зазвичай фізична особа (стаття 19 Цивільного процесуального кодексу України).

Критеріями належності справи до господарського судочинства за загальними правилами є одночасно суб`єктний склад учасників спору та характер спірних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Ознаками господарського спору є, зокрема: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції. Така правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 25.02.2020 у справі № 916/385/19, від 13.02.2019 у справі № 910/8729/18.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 у справі № 916/1261/18, вказала, що вирішення питання про юрисдикційність спору залежить від того, чи виступає фізична особа - сторона у відповідних правовідносинах - як суб`єкт господарювання, та від визначення цих правовідносин як господарських.

Людина як учасник цивільних відносин вважається фізичною особою (частина 1 статті 24 Цивільного кодексу України).

За вимогами статті 25 Цивільного кодексу України здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження та припиняється у момент її смерті (частини друга та четверта зазначеної статті).

Відповідно до статті 26 Цивільного кодексу України всі фізичні особи є рівними у здатності мати цивільні права та обов`язки. Фізична особа здатна мати усі майнові права, що встановлені цим Кодексом, іншим законом. Фізична особа здатна мати інші цивільні права, що не встановлені Конституцією України, цим Кодексом, іншим законом, якщо вони не суперечать закону та моральним засадам суспільства. Фізична особа здатна мати обов`язки як учасник цивільних відносин.

Згідно з абзацом 2 статті 30 Цивільного кодексу України цивільна дієздатність фізичної особи визначається як здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.

Згідно з частиною 1 статті 42 Конституції України кожен має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом.

У частинах 1, 2 статті 50 Цивільного кодексу України передбачено право фізичної особи на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом. Фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом. Інформація про державну реєстрацію фізичних осіб - підприємців є відкритою.

Відповідно до статті 42 Господарського кодексу України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Згідно з частиною 1 статті 128 Господарського кодексу України громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.

Відповідно до частини 3 статті 128 Господарського кодексу України громадянин може здійснювати підприємницьку діяльність безпосередньо як підприємець або через приватне підприємство, що ним створюється.

Фізична особа, яка в установленому законом порядку набула статусу підприємця, не втрачає свого статусу фізичної особи. Натомість згідно з частиною 9 статті 4 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" фізична особа-підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою.

Тобто фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур за жодних умов не втрачає і не змінює свого статусу фізичної особи, якого вона набула з моменту народження, а лише набуває до нього нової ознаки - підприємця. При цьому правовий статус фізичної особи-підприємця сам по собі не впливає на будь-які правомочності фізичної особи, зумовлені її цивільною право- і дієздатністю, та не обмежує їх.

Такий підхід Великої Палати Верховного Суду щодо співвідношення понять фізичної особи та фізичної особи-підприємця і їх правового статусу є усталеним, що підтверджено, зокрема, у постановах від 20.09.2018 у справі № 751/3840/15-ц; від 24.04.2018 у справі № 303/5186/15-ц; від 15.05.2019 у справі № 904/10132/17; від 21.09.2019 у справі № 922/4239/16; від 03.07.2019 у справі № 916/1261/18; від 09.10.2019 у справі № 209/1721/14-ц тощо.

Отже, з моменту державної реєстрації ФОП фізична особа фактично перебуває у двох правових статусах - як фізична особа, та як ФОП.

Відтак підприємець - це юридичний статус фізичної особи, який засвідчує право цієї особи на заняття самостійною, ініціативною, систематичною, на власний ризик господарською діяльністю з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Такий висновок Велика Палата Верховного Суду зробила в постановах від 13.03.2018 у справі № 306/2004/15-ц, від 15.05.2019 у справі № 904/10132/17, від 02.10.2019 у справі № 263/2359/19, від 25.02.2020 у справі № 916/385/19 та інших.

Відповідно до частини 1 статті 320 Цивільного кодексу України власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності.

Тобто, фізична особа, яка є власником, зокрема, нерухомого майна, має право використовувати його для здійснення підприємницької діяльності.

При цьому наявність статусу підприємця не свідчить про те, що така особа виступає як підприємець у всіх правовідносинах або ж, що всі подальші правовідносини за участю цієї особи мають ознаки господарських, адже фізична особа продовжує діяти як учасник цивільних відносин, зокрема, укладаючи правочини для забезпечення власних потреб, придбаваючи нерухоме та рухоме майно тощо (висновки Великої Палати Верховного Суду, сформульовані, зокрема, у постановах від 14.03.2018 у справі № 2-7615/10, від 05.06.2018 у справі № 522/7909/16-ц, 04.09.2019 у справі № 761/5115/17).

Суди першої й апеляційної інстанцій встановили, що:

- відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань ОСОБА_1 (позивач) не була зареєстрована як фізична особа - підприємець і не є фізичною особою - підприємцем;

- 14.05.2020 ОСОБА_1., як фізична особа без статусу підприємця, звернулася до Акціонерного товариства "Полтаваобленерго" із заявою-приєднанням до умов публічного договору споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії. Зі змісту договору о/р 20203716 споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії від 14.05.2020 вбачається, що договір укладено ОСОБА_1 як фізичною особою (без статусу підприємця);

- документи, додані до позовної заяви та відзиву на неї (зокрема, додатки до договору, акт технічної перевірки вузлів обліку електричної енергії від 02.08.2022, акт тимчасового збереження речового доказу від 02.08.2022) складені стосовно споживача - ОСОБА_1 як фізичної особи (а не фізичної особи - підприємця);

- в акті про порушення споживачем ПРРЕЕ № 00005853 від 02.08.2022, так і у протоколах № 00005853 засідання комісії Акціонерного товариства "Полтаваобленерго" від 16.08.2022 та від 30.08.2022 з розгляду акта про порушення споживачем ПРРЕЕ зазначено про розгляд порушення, вчиненого споживачем - фізичною особою ОСОБА_1 та не вказано про те, що споживач здійснює господарську діяльність та виступає як фізична особа - підприємець;

- у протоколі Акціонерного товариства "Полтаваобленерго" від 30.08.2022 також не зазначено, що донарахування проведено саме як фізичній особі - підприємцю.

Тобто, як встановлено судами попередніх інстанцій, у спірних правовідносинах позивач не є суб`єктом господарювання.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач упродовж розгляду справи стверджувала, що майно, яке успадковане нею після смерті чоловіка - ОСОБА_2 у 2018 році, який був зареєстрований як фізична особа-підприємець, а саме: трансформаторну підстанцію, асфальтозмішувач, адміністративну будівлю, гараж, котельню можливо та доцільно використовувати лише з метою підприємництва, отримуючи від цього дохід. ОСОБА_1 здійснювала і наразі здійснює відносини щодо використання свого технологічного обладнання для здійснення господарської діяльності.

Водночас, як встановлено судами матеріали справи містять Відповідь № 897368 від 11.11.2024 з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про джерела та суми доходів, отриманих від податкових агентів, та/або про суми доходів, отриманих самозайнятими особами, а також суму річного доходу, задекларованого фізичною особою в податковій декларації про майновий стан і доходи (запит Господарського суду Полтавської області від 11.11.2024). З вказаної Відповіді вбачається, що ОСОБА_1, РНОКПП: НОМЕР_1 за період з першого кварталу 2018 року по 4 квартал 2024 року отримала дохід - заробітну плату, а також дохід у вигляді основної суми боргу (кредиту) платника податку в сумі 3,11 грн від Полтавської філії АТ "Укртелеком". Інформація про інші доходи відсутня.

Тобто набуття позивачкою у власність нерухомого майна, яке виступає предметом спору не було пов`язане з веденням нею господарської діяльності. Та обставина, що позивач, як вона зазначає, використовує нерухоме майно у господарській діяльності, не спростовує факту набуття права власності на нього позивачкою як фізичною особою.

Крім того, спір про право також виник з правовідносин, які не є господарськими, адже позивач не виступає у спірних правовідносинах як суб`єкт господарювання.

Згідно із пунктом 1 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України господарський  суд закриває провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

З огляду на викладене, Суд вважає, що у спірних правовідносинах ОСОБА_1 не діє як підприємець, а тому за суб`єктним складом сторін та характером спірних правовідносин спір слід розглядати за правилами цивільного судочинства.

Щодо посилання скаржника на постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 904/1083/18, від 26.06.2019 у справі № 760/13915/18, від 09.10.2019 у справі № 127/23144/18, то Суд зазначає, що суд апеляційної інстанції обґрунтовано відхилив відповідні доводи позивачки, з огляду на те, що у цих справах правовідносини сторін виникли за існування фізичних осіб статусу суб`єкта підприємницької діяльності. Водночас у цій справі № 917/1281/24, як встановлено судами та підтверджено позивачем, у неї відсутній статус суб`єкта підприємницької діяльності.

Доводи касаційної скарги, що стосуються перегляду оскаржуваних судових рішень по суті позовних вимог не розглядаються.

З огляду на викладене, Судом відхиляються доводи скаржника, оскільки аргументи касаційної скарги не впливають на правильність висновків судів попередніх інстанцій.

В касаційній скарзі ОСОБА_1 просить у тому числі розглянути доцільність передачі справи № 917/1281/24 на розгляд Великої Палати Верховного Суду, оскільки вважає, що "є нагальна потреба визначитися на найвищому судовому рівні, чи є господарськими відносини, що витікають із укладеного господарського договору, у разі заміни померлого учасника його правонаступником, який вже не є ФОП; чи може суд загальної юрисдикції розглядати спори, що виникають при здійсненні господарських по суті відносин; чи є у разі розгляду спору загальним, а не господарським, судом споживач електроенергії, що використовує її для господарських потреб, побутовим споживачем; і чи взагалі може фізична особа - не підприємець здійснювати господарську діяльність та які суди мають розглядати відповідні спори.".

Згідно з частиною 5 статті 302 Господарського процесуального кодексу України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Згідно з усталеною практикою Великої Палати Верховного Суду виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів. Кількісний ілюструє той факт, ще вона наявна не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності. З погляду якісного критерію про виключність правової проблеми свідчать такі обставини, зокрема, як відсутність сталої судової практики в питаннях, що визначаються як виключна правова проблема; невизначеність на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема.

Втім заявник не обґрунтував існування зазначених якісних та кількісних показників щодо наявності виключної правової проблеми, вирішення якої має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Крім того, з наведених в клопотанні ОСОБА_1 мотивів не слідує, у чому саме полягає складність застосування норм права в зазначеній правовій ситуації.

За приписами пункту 2 частини 6 статті 302 Господарського процесуального кодексу України у разі, якщо учасник справи, який оскаржує судове рішення, не обґрунтував порушення судом правил предметної чи суб`єктної юрисдикції наявністю судових рішень Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) іншого касаційного суду у справі з подібною підставою та предметом позову у подібних правовідносинах, справа не може бути передана на розгляд Великої Палати Верховного Суду, з підстав порушення правил предметної чи суб`єктної юрисдикції.

Позивач у касаційній скарзі не навів судових рішень Верховного Суду, прийнятих іншими касаційними судами у справах з подібними підставами та предметом позову у подібних правовідносинах, тобто вимоги частини 6 статті 302 Господарського процесуального кодексу України скаржником не виконані, що виключає можливість задоволення клопотання та передачі справи № 917/1281/24 на розгляд Великої Палати Верховного Суду з підстав порушення правил предметної юрисдикції.

Враховуючи доводи ОСОБА_1 , викладені у зазначеному клопотанні, та мотиви, викладені у цій постанові щодо залишення без змін оскаржуваних судових рішень, підстави для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду та, відповідно, задоволення вказаного клопотання, у Суду відсутні.

5. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Пунктом 1 частини 1 статті 308 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу - без задоволення.

Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (стаття 309 Господарського процесуального кодексу України).

З огляду на наведене, Суд дійшов висновку про необхідність залишення касаційної скарги ОСОБА_1 без задоволення, а ухвали суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції - без змін.

6. Судові витрати

Судовий збір за подання касаційних скарг в порядку статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладається на скаржників.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Суд

УХВАЛИВ:

1. Відмовити у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про передачу справи № 917/1281/24 на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

2. Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

3. Ухвалу Господарського суду Полтавської області від 21.11.2024 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 29.01.2025 у справі № 917/1281/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                    Н.М. Губенко

Судді                                                                                                 О.М. Баранець

                                                                                                                  І.Д. Кондратова