справа №939/1300/24                                                 головуючий у суді І інстанції Міланіч А.М.
провадження № 22-ц/824/5470/2025          суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.

 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
08 квітня 2025 року                                                                                                     м. Київ
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого судді - Березовенко Р.В.,
суддів:                         Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,
з участю секретаря   Щавлінського С.Р. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 поданою представником Корнєвим Станіславом Костянтиновичем на рішення Бородянського районного суду Київської області від 24 жовтня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Креді Агріколь Банк» про захист прав споживача та за зустрічним позовом Акціонерного товариства «Креді Агріколь Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-
В С Т А Н О В И В:
У травні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до Бородянського районного суду Київської області з позовом до АТ «Креді Агріколь Банк», у якому просила суд:
застосувати наслідки недійсності нікчемного положення пункту 1.1 кредитного договору №1/4117722, укладеного 18 травня 2021 року між сторонами і стягнути в порядку реституції та користь ОСОБА_1 з АТ «Креді Агріколь Банк» грошові кошти в сумі 11 620,91 грн;
вирішити питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу.
Позовні вимоги мотивувала тим, що між сторонами укладено кредитний договір №1/4117722 від 18 травня 2021 року, за яким позивачка отримала споживчий кредит у сумі 99 000 грн строком на 72 місяці - з 18 травня 2021 року по 17 травня 2027 року включно зі сплатою процентної винагороди, щомісячно, в розмірі 15% річних (фіксована процентна ставка) починаючи з дня надання кредиту до моменту повного погашення заборгованості та комісійну винагороду за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 2,35% в місяць від суми кредиту, зазначеної в п. 1.1 Договору.
Згідно таблиці обчислення загальної вартості для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит - Додаток №1 до вказаного договору, ОСОБА_1 зобов`язана була протягом 72 місяців повертати отриманий споживчий кредит рівними (ануїтетними) платежами в розмірі 4 419,86 грн, з яких щомісячно сплачувати комісію за обслуговування кредиту в сумі 2 326,50 грн.
Відповідно до виписок по рахунку, за період з 18 травня 2021 року по 22 квітня 2024 року позивачкою сплачено комісію за обслуговування кредитної заборгованості у сумі 11 620,91 грн і також наявна заборгованість по її сплаті 69 806,59 грн.
Вважає, що у договорі встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватися безоплатно, положення пункту 1.1 кредитного договору, укладеного між нею та АТ «Креді Агріколь Банк», щодо обов`язку сплачувати плату за обслуговування кредиту щомісячно у розмірі 2,35%, є нікчемним, тому необхідно застосувати наслідки недійсності нікчемного пункту правочину, а саме відповідач зобов`язаний повернути їй  грошові кошти у розмірі 11 620,91 грн.
11 червня 2024 року від представниці відповідача АТ «Креді Агріколь Банк» - адвокатки Чорної С.П. надійшов відзив на позовну заяву. Банк вважає позовні вимоги безпідставними та необґрунтованими. Вказала, що дійсно 18 травня 2021 року між сторонами було укладено кредитний договір, згідно якого позивачці був наданий кредит у сумі 99 000 грн, строком з 18 травня 2021 року по 17 травня 2027 року зі сплатою 15% річних та комісійної винагороди за обслуговування кредитної заборгованості розмірі 2,35% в місяць від суми отриманого кредиту. Інформація щодо істотних умов кредитного договору була доведена боржнику до укладення кредитного договору у додатку №1 до кредитного договору, з якою позивачка ознайомилась, про що свідчить її особистий підпис. Крім цього, позивачкою здійснювались сплати кредитору по комісійній винагороді за період з 07 липня 2021 року по 23 жовтня 2021 року у сумі 11 620,91 грн.
Того ж дня представниця відповідача АТ «Креді Агріколь Банк» - адвокатка Чорна С.П. подала зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 , у якій просила суд:
стягнути з відповідачки на користь банку прострочену заборгованість за кредитним договором №1/4117722 від 18 травня 2021 року станом на 05 червня 2024 року в загальному розмірі 142 410,41 грн. та судові витрати.
Зустрічна позовна заява обґрунтована тим, що 18 травня 2021 року між АТ «Креді Агріколь Банк» та позивачкою було укладено кредитний договір №1/4117722, згідно якого ОСОБА_1 був наданий кредит у сумі 99 000 грн, строком з 18 травня 2021 року по 17 травня 2027 року зі сплатою 15% річних та комісійної винагороди за обслуговування кредитної заборгованості розмірі 2,35% в місяць від суми отриманого кредиту. Внаслідок невиконання відповідачкою умов кредитного договору, її заборгованість станом на 05 червня 2024 року становить 142 410,41 грн., яка складається із: 33 724,94 грн. - заборгованість по простроченому кредиту, 36 552,38 грн. - заборгованість по прострочених відсотках, 72 133,09 грн. - заборгованість по простроченій комісії, яку банк просив стягнути у судовому порядку.
Ухвалою Бородянського районного суду Київської області від 14 червня 2024 року зустрічну позовну заяву Акціонерного товариства «Креді Агріколь Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором прийнято до сумісного розгляду з позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Креді Агріколь Банк» про захист прав споживача, об`єднано дані справи в одне провадження.
Рішенням Бородянського районного суду Київської області від 24 жовтня 2024 року в позові ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Креді Агріколь Банк» про захист прав споживача відмовлено. Позов Акціонерного товариства «Креді Агріколь Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Креді Агріколь Банк» заборгованість за кредитним договором № 1/4117722 від 18 травня 2021 року у розмірі 142 410,41 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Креді Агріколь Банк» на відшкодування витрат по сплаті судового збору 3 028,00 грн.
Не погодившись із таким рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Корнєєв Станіслав Костянтинович 13 грудня 2024 року подав апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду, у якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Бородянського районного суду Київської області від 24 жовтня 2024 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Креді Агріколь Банк» заборгованості по сплаті комісії за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 72 133,09 грн і в частині відмови у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 до АТ «Креді Агріколь Банк» про захист прав споживача, та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким задовольнити первісний позов у повному обсязі.
Підтримавши доводи позовної заяви ОСОБА_1 , апелянт вказав на хибність висновків суду першої інстанції та неправильну оцінку наявним у справі доказам.
Зазначає, що не оспорює наявність заборгованості по простроченому кредиту і процентах за користування кредитом у заявлених банком розмірах. Заперечує лише проти стягнення на користь банку заборгованості по оплаті комісії за обслуговування кредитної заборгованості в сумі 72 133,09 грн.
За весь період з дня укладення кредитного договору по день звернення з позовом ОСОБА_1 від банку ніколи не отримувала будь-якої інформації по кредитному договору.
Вважає, що банк не надаючи будь-якої інформації по договору споживчого кредиту відповідно до вимог Закону України «Про споживче кредитування» не мав права стягувати з апелянтки сплату комісії за обслуговування кредитної заборгованості, а вказаний пункт договору, який встановлює її, є нікчемним, бо обмежує права ОСОБА_1 як споживача. 
Ухвалою Київського апеляційного суду від 10 лютого 2025 року поновлено ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження та відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 поданою представником Корнєвим Станіславом Костянтиновичем на рішення Бородянського районного суду Київської області від 24 жовтня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Креді Агріколь Банк» про захист прав споживача та за зустрічним позовом Акціонерного товариства «Креді Агріколь Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.
14 лютого 2025 року представниця Акціонерного товариства «Креді Агріколь Банк» - адвокатка Чорна С.П. подала відзив, у якому заперечила проти доводів апеляційної скарги, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 11 березня 2025 року призначено справу до розгляду з повідомленням учасників справи.
У судове засідання апелянта ОСОБА_1 не з`явилася, 07 квітня 2024 року на адресу апеляційного суду надійшла заява представника апелянти - адвоката Корнєва С.К. про розгляд справи без участі. Зазначив, що ОСОБА_1 зустрічний позов визнає частково, за виключенням заборгованості по оплаті комісії за обслуговування кредитної заборгованості в сумі 72 133,09 грн., а тому в цій частині зустрічного позову просив відмовити. Апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити.
У судовому засіданні представник АТ «Креді Агріколь Банк» - Лішневський Ілля Георгійович заперечив проти задоволення вимог апеляційної скарги, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.
Заслухавши думку учасника справи, який прибув в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 18 травня 2021 року між АТ «Креді Агріколь Банк» та ОСОБА_1 , було укладено кредитний договір №1/4117722 за яким банк надав їй кредит у розмірі 99 000 грн. строком з 18 травня 2021 року по 17 травня 2027 року зі сплатою 15% річних та комісійної винагороди за обслуговування кредитної заборгованості розмірі 2,35% в місяць від суми отриманого кредиту.
В даному договорі зазначений перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, що надаються споживачу та за які банком встановлена щомісячна комісія, а саме, це є платежем за обслуговування кредитної заборгованості (моніторинг заборгованості, під яким розуміється електронне інформування (нагадування) про здійснення щомісячних платежів по кредиту та процентах, надання інформації щодо стану заборгованості через дистанційні системи обслуговування, інформування позичальника про виникнення простроченої заборгованості, консультування позичальника (як усне, так і письмове) щодо погашення заборгованості, своєчасності сплати платежів тощо), що є правом банку, і дана умова договору сторонами погоджена.
При укладенні договору сторонами було досягнуто згоди з усіх його істотних умов та визначено: валюту кредитування, суму кредиту, процентну ставку за користування ним, погашення кредиту, сплати процентів і щомісячної комісії за користування кредитом, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Так, підписавши договір, позивачка засвідчила, що вона погодилася з його умовами.
Окрім цього ОСОБА_1 погодилась з умовами кредитного договору, де визначена реальна річна ставка, орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача за весь строк користування кредитом (у тому числі тіло кредиту, відсотки, комісії), тобто позивачка була обізнана з реальною річною процентною ставкою та загальною вартістю кредиту, в який також входила комісія за обслуговування кредитної заборгованості.
Згідно відомості про порядок нарахування і погашення нарахованої комісії по кредиту за період з 17 червня 2021 року по 01 листопада 2023 року позивачкою сплачена комісія за вказаним договором в сумі 11 620,91 грн.
Згідно розрахунку позивача заборгованість ОСОБА_1 станом на 05 червня 2024 року складає: 205 829,63 грн., що включає: 60 387,43 грн. - заборгованість по кредиту, 33 724,94 грн. - прострочена заборгованість по кредиту, 36 552,38 грн. - прострочені відсотки, 2 326,50 грн. - комісія, 705,29 грн. - нараховані відсотки, 72 133,09 грн. - прострочена комісія.
Відмовляючи у задоволенні первісного позову місцевий суд зазначив, що положення пункту 1.4.2 укладеного між сторонами договору відповідають Закону України «Про захист прав споживачів», тому підстав для визнання умов договору щодо сплати комісії (за обслуговування кредитної заборгованості) нікчемними та стягнення у зв`язку з цим з відповідача на користь позивача сплачених нею коштів на погашення комісії не немає.
Оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині задоволення зустрічного позову мотивовано тим, що внаслідок невиконання ОСОБА_1 умов договору у неї перед банком утворилась заборгованість, яка підлягає стягнення у заявленому розмірі.
На думку апеляційного суду, висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. При цьому, доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального при ухваленні рішення, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися в суд за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про примусове виконання зобов`язання в натурі. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
У відповідності до ч. 2, ч. 3 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.
За загальним правилом, передбаченим статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.
Усталеним в судовій практиці та цивілістичній доктрині є поділ недійсних правочинів на нікчемні та оспорювані.
В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.
Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).
Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.
Виходячи з мети законодавчого захисту прав споживача як більш вразливої та незахищеної сторони у договорі (в якому одна сторона є фахівець, а інша - ні), закон має на меті захистити право споживача бути обізнаним з умовами договору, що укладається, на зрозумілій для нього мові, коротко і прозоро, без прихованих невигідних для нього наслідків та умов, з метою уникнення ситуації, коли для належного розуміння договору та його умов споживач мав би детально аналізувати об`ємний матеріал, і з метою уникнення викривлення дійсного волевиявлення позичальника-споживача. Дані вимоги закону не мали на меті надати споживачу формальні підстави для подальшого визнання укладеного договору недійсним. Споживач (позичальник) не звільнений від обов`язку бути добросовісним при укладенні договору, що означає повне з`ясування позичальником умов договору (тобто умов, на яких йому кредитор видасть кредитні кошти, і які наслідки він матиме для себе) до підписання договору і відповідно до отримання позичальником на підставі підписаного договору кредитних коштів, а не навпаки.
Загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні відповідно до міжнародно-правових стандартів у цій сфері визначає Закон України «Про споживче кредитування», який набрав чинності 10 червня 2017 року.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.
Згідно з частиною другою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
Отже, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.
На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року №49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».
Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.
Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит).
Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту.
Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі                      №496/3134/19 вказано, зокрема, що відповідно до частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту. Тобто, Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, зокрема і щодо правомірності встановлення у кредитному договорі комісії за розрахунково-касове обслуговування.
Кредитодавець до укладення договору про споживчий кредит на вимогу споживача надає йому пояснення з метою забезпечення можливості оцінити, чи адаптовано договір до його потреб та фінансового стану, зокрема шляхом роз`яснення інформації, що надається відповідно до частин другої та третьої цієї статті, істотних характеристик запропонованих послуг та наслідків для споживача, зокрема у разі невиконання ним зобов`язань за таким договором. Надання таких пояснень, роз`яснень, інформації в належному та зрозумілому вигляді та ознайомлення з передбаченою цією частиною інформацією підтверджуються у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті (частина десята статті 9 Закону України «Про споживче кредитування»).
Споживач, який внаслідок ненадання йому визначеної у цій статті інформації або надання її в неповному обсязі чи надання недостовірної інформації уклав договір на менш сприятливих для себе умовах, ніж ті, що передбачені у цій інформації, має право вимагати приведення укладеного договору у відповідність із зазначеною інформацією шляхом направлення кредитодавцю відповідного письмового повідомлення. Кредитодавець зобов`язаний привести договір у відповідність з умовами, зазначеними у наданій інформації, протягом 14 днів з дати отримання такого повідомлення (частина дванадцята статті 9 Закону України «Про споживче кредитування»).
З матеріалів справи вбачається, що як до так і на момент укладення кредитного договору ОСОБА_1 не зверталася до банку із заявою про надання роз`яснень незрозумілих їй умов договору, або за додатковою інформацією щодо умов кредитування, а також з пропозицією про внесення будь-яких змін до запропонованої редакції договору, тим самим фактично погодилась із всіма умовами укладеного договору, в тому числі з тими, що оспорює.
В оспорюваному пункті кредитного договору чітко зафіксовано сплату позивачем комісії за ставкою 2,35% від суми кредиту.
За статтями 6, 626, 627, 628 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Враховуючи положення чинного на 18 травня 2021 року (день укладення договору) законодавства України про принцип свободи договору, ОСОБА_1 мала можливість не вступати у кредитні відносини із банком, якщо дійсно вважала встановлення комісії за обслуговування кредиту за ставкою 2,35% від суми кредиту несправедливою умовою, натомість позичальник погодила зі своєї сторони такі умови договору, підписавши його зміст без будь-яких застережень. Підписавши кредитний договір, ОСОБА_1 засвідчила, що погодилася на отримання у кредит коштів саме на умовах, що визначені договором.
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
При цьому слід враховувати правові висновки Великої Палати Верховного Суду в постанові від 30 січня 2019 року у справі №755/10947/17, що суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду.
Верховний Суд у постанові від 20 вересня 2024 року у справі справа №331/2974/23, яка наразі є останньою правовою позицією щодо правової оцінки умов кредитних договорів саме АТ «Креді Агріколь Банк» щодо комісії за здійснення операції по видачі кредиту, її розмір та розмір процентів за користування кредитом, які є складовими плати за користування кредитом, а також суму кредиту, вказав на відсутність дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду споживача та не вважав спірну умову несправедливою.
Верховний Суд врахував, що у спірних правовідносинах слід брати до уваги сукупну вартість плати за користування кредитом (яка складається, зокрема, з процентів та комісії), а не лише її складові, та враховувати суму кредиту.
Таким чином, із змісту оспорюваної позичальником умови кредитного договору не вбачається її невідповідність вимогам законодавства, зокрема, несправедливість та дисбаланс договірних прав та обов`язків сторін. Отже, підстави для визнання недійсною оспорювану умову договору кредиту відсутні.
Відповідно до частини першої статті 15 Закону України «Про споживче кредитування» споживач має право протягом 14 календарних днів з дня укладення договору про споживчий кредит відмовитися від договору про споживчий кредит без пояснення причин, у тому числі в разі отримання ним грошових коштів.
ОСОБА_1 ознайомившись з умовами паспорта споживчого кредитування та кредитного договору, мала реальну можливість відмовитися від укладення останнього та на момент його підписання додаткових вимог щодо спірних умов договору не заявляла. Незважаючи на зазначену в позовній заяві незгоду із встановленням комісії, позивачка таким своїм правом не скористалася.
Після укладення кредитного договору позичальниця у подальшому тривалий час виконувала його умови та покладені на неї договірні зобов`язання, сплачуючи кредит, проценти та комісію у відповідному розмірі, що свідчить про свідоме визнання умов договору, в тому числі й оспорюваної. Подібна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 30 червня 2021 року в справі №201/10403/19, від 13 березня 2023 року в справі №707/782/22.
Згідно із пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium - принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.
Зазначене у сукупності свідчить про безпідставність доводів первісного позову щодо нікчемності пункту 1.4.2 договору кредиту щодо обов`язку ОСОБА_1 сплатити комісію у розмірі 2,35%, та правильність висновків місцевого суду щодо відмови у задоволенні первісного позову.
В той же час, оскільки банк правомірно нарахував ОСОБА_1 заборгованість по простроченій комісії у розмірі 72 133,09 грн, а доказів на підтвердження її сплати у розмірі більшому ніж 11 620,91 грн апелянтом не надано, як і не спростовано розмір заборгованості за комісією, суд першої інстанції правомірно задовольнив  зустрічний позов АТ «Креді Агріколь Банк» у оскаржуваній частині.
Інші доводи апеляційної скарги також не дають правових підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права та не спростовують висновків суду, а зводяться лише до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надано належну правову оцінку та тлумаченню норм права на розсуд апелянта.
Європейським судом з прав людини зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Отже, право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення по суті позовних вимог.
Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому рішення суду відповідно до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Керуючись ст. ст. 375, 379, 382 ЦПК України, Київський апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 подану представником Корнєвим Станіславом Костянтиновичем - залишити без задоволення.
Рішення Бородянського районного суду Київської області від 24 жовтня 2024 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено 11 квітня 2025 року.
 
Головуючий:                                                                                    Р.В. Березовенко
 
Судді:                                                                                                 О.Ф. Лапчевська
 
         Г.І. Мостова