Справа № 307/4816/22

П О С Т А Н О В А
Іменем України

        13 березня 2025 року м. Ужгород

       Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Закарпатського апеляційного суду в складі:

головуючого Собослой Г.Г.
суддів Кожух О.А., Мацунич М.В.
з участю секретаря Голубєвої Е.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 26 лютого 2024 року, у справі № 307/4816/22 (Головуючий: Сойма М.М.), -

В С Т А Н О В И Л А:
У грудні 2022 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернувся в суд із позовом до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи тим, що 07 квітня 2008 року між сторонами укладено кредитний договір, згідно якого банк зобов`язався надати відповідачу кредит у розмірі 56 071, 40 доларів США на термін до 07 квітня 2018 року, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленому кредитним договором. Позичальник зобов`язався надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також інших витрат згідно кредитного договору, у зв`язку з чим, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся до приватного нотаріуса із заявою про звернення стягнення на предмет іпотеки відповідача та 26 травня 2021 року приватним нотаріусом було винесено виконавчий напис про звернення стягнення на предмет іпотеки. Позивач зазначає, що винесення виконавчого напису не свідчить про припинення договірних правовідносин, позаяк договір діє до повного виконання сторонами зобов`язань та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання.
       Посилаючись на вимоги ст. ст. 526, 599, 625 ЦК України позивач просив стягнути з відповідача на користь позивача 3 % річних в сумі 280, 15 доларів США від простроченої суми заборгованості за тілом кредиту в розмірі 7 540, 97 доларів США за період після винесення виконавчого напису від 26 травня 2021 року, починаючи з 26 червня 2021 року по 20 вересня 2022 року.
23 березня 2023 року АТ КБ «ПРИВАТБАНК» подав уточнену позовну заяву, в якій зазначив, що у разі зазначення в судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині рішення суду в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Сума заборгованості за тілом кредиту станом на 23 лютого 2019 року становить 18 873, 08 гривень, та яка у подальшому змінюється по періодам, які зазначені у розрахунках, та станом на 23 лютого 2022 року становить у розмірі 7 540, 97 доларів США. 
У зв`язку із зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідач за період з 23 лютого 2019 року по 23 лютого 2022 року має заборгованість у розмірі 1 290, 50 доларів США гривень, що складається з 3 % річних від простроченої суми.
Рішенням Тячівського районного суду від 26 лютого 2024 року уточнені позовні вимоги Акціонерного товариства комерційного банку "ПРИВАТБАНК" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково.
Стягнуто з  ОСОБА_1  на користь Акціонерного товариства комерційного банку "ПРИВАТБАНК" 3% річних від простроченої суми грошового зобов`язання, визначеної в рішенні Тячівського районного суду Закарпатської області від 30 червня 2015 року, за період з 12 грудня 2019 року по 11 лютого 2021 року в розмірі 650, 14 доларів США, що по офіційному курсу НБУ станом на 11 лютого 2021 року становить 18 054, 39 грн.
Стягнуто із  ОСОБА_1  на користь Акціонерного товариства комерційного банку "ПРИВАТБАНК" 2 481, 00 гривень судового збору.
В решті вимог позову відмовлено.
Не погоджуючись із даним рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування рішення, як таке, що постановлене з порушенням норм процесуального та матеріального права, оскільки підстав для часткового задоволення заявлених позовних вимог відсутні, так як з часу отримання кредиту від 07 квітня 2008 року по даний час минуло більше 15 років , а з часу ухвалення судового рішення від 01.07.2018 року минуло більше 5 років, таким чином, сплили строку давності стягнення з відповідача боргу. Заявник надав суду докази того, що рішення суду щодо стягнення боргу виконане в повному обсязі і підстав стягувати з відповідача ще додатково грошові кошти відсутні.
Заслухавши пояснення представника АТ КБ «ПРИВАТБАНК» - Дурдинець Р.Ю., яка просить рішення суду залишити без змін, перевіривши матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга, не підлягає задоволенню із наступних підстав.
ОСОБА_1 у судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явився, а надіслав заяву про розгляд справи у його відсутності і його неявка не перешкоджає розгляду справи відповідно до ч 2 ст. 372 ЦПК України без участі апелянта.
Встановлено, що 07 квітня 2008 року між Приватбанк (правонаступником якого є АТ КБ «ПРИВАТБАНК») та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № MKT0GA0000000003, згідно якого банк надав позичальнику кредит у сумі 50 000, 00 доларів США на споживчі цілі та 6 071, 40 доларів США на сплату страхових платежів на термін до 07 квітня 2018 року, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленому цим кредитним договором.
У зв`язку з неналежним виконанням взятих на себе зобов`язань по кредитному договору рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 30 червня 2015 року стягнуто із ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість у розмірі 32 120, 04 долари США, що за курсом НБУ станом на 05 грудня 2014 року складало 494 969, 76 гривень.
23 липня 2015 року Тячівським районним судом на виконання рішення цього ж суду від 30 червня 2015 року видано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» суми заборгованості за кредитним договором у розмірі 32 120, 04 долари США, що за курсом НБУ станом на 05 грудня 2014 року становило 494 969, 76 гривень, який позивачем звернено до Тячівського РВ ДВС ГТУЮ в Закарпатській області для примусового виконання.
Постановою державного виконавця від 11 лютого 2021 року про закінчення виконавчого провадження № 51903033 по виконанню виконавчого листа 30 червня 2015 року закінчено, у зв`язку з фактичним виконанням у повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.
Відповідно до ч 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно ч. 1 статті 598, ст. 599  ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом ч 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу на трьох процентів річних входить до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та утримання компенсації від боржника за належне виконання зобов`язання.
Даний спір виник внаслідок несвоєчасної сплати відповідачем стягнутих на підставі рішення суду про стягнення коштів.
Правовий аналіз положень статтей 526,599,611,625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором позики, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє права кредитора на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення.
Зазначена позиція підтверджена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 листопада 2019 року у справі №127/15672/16-ц ( провадження № 14-254 цс 19)
Главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовна давність. 
До правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених ст.. 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність у три роки (стаття 257 ЦК України).
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України).
У відповідності до ч 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
У відзиві на позовну заяву АТ КБ «Приватбанк» (а.с. 40-42) ОСОБА_1 заявлено про застосування наслідків спливу позовної давності до вимоги позивача.
Разом з тим, право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували зверненню із таким позовом.
Враховуючи вищезазначене, суд першої інстанції обґрунтовано вважає, що 3% річних за час прострочення виконання грошового зобов`язання за кредитним договором та рішенням суду за останні три роки, які передують подачі цього позову, до моменту припинення грошового зобов`язання відповідно до постанови про закінчення виконавчого провадження ВП №51903033 від 11 лютого 2021 року, тобто, за період з 12 грудня 2019 року по 11 лютого 2021 року включно – 650,14 доларів США підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.
При постановленні рішення про часткове задоволення заявлених позовних вимог, суд першої інстанції встановивши правовідносини, які виникли між сторонами, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин із посиланням на докази на підставі яких встановлені відповідні обставини обґрунтовано стягнув із відповідача на користь позивача – 650,14 доларів США, що становить 3% річних від простроченої суми грошового зобов`язання визначеної за рішенням суду від 30 червня 2015 року.

Рішення суду є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування немає.

Доводи апеляційної скарги, судова колегія до уваги не приймає, так як вони не ґрунтуються на вимогах закону та фактичних обставинах справи і не спростовують висновки суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 374,375,381-384 ЦПК України, судова колегія 

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення.  
Рішення Тячівського районного суду від 26 лютого 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 23 березня 2025 року.

Головуючий:        (підпис)
Судді:                      (підписи)
Згідно з оригіналом: Г.Г.СОБОСЛОЙ