ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2025 р.	Справа № 440/545/25	

Другий апеляційний адміністративний суд у складі:
Головуючого судді: Присяжнюк О.В.,
Суддів: Спаскіна О.А. ,  Любчич Л.В. ,
за участю секретаря судового засідання Труфанової К.М., 

          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Північно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці на ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 19.02.2025 р. (постановлену суддею Головко А.Б.)   по   справі за заявою Приватного підприємства "Август-Плюс" про забезпечення позову в справі  № 440/545/25
          за позовом          Приватного підприємства "Август-Плюс"  
          до          Північно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці   ,          Головного управління ДПС у Полтавській області                  
          про визнання протиправною та скасування постанови, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство «Август-Плюс» (в подальшому – ПП «Август-Плюс»)  звернулося до суду з адміністративним позовом до Північно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці, Головного управління ДПС у Полтавській області, в якому просило: визнати  протиправною та скасувати постанову Північно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці № 50-ДПС від 13.12.2024 р. про накладення штрафу в сумі 320000 грн. за порушення законодавства про працю та зайнятість населення; визнання протиправними дій Головного управління ДПС у Полтавській області при виданні наказів від 15.10.2024 р.  № 3042-П, від 16.10.2024 р. № 3067-П, від 16.10.2024 р. № 3068-П, проведенні фактичних перевірок та складанні актів фактичних перевірок від 24.10.2024 р. (бланк № 005899), від 25.10.2024 р.  (бланк № 005913, бланк № 005927).
Одночасно ПП «Август-Плюс»  подана заява про забезпечення позову, в якій позивач просить вжити заходи забезпечення позову шляхом зупинення стягнення на підставі постанови Північно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці № 50-ДПС від 13.12.2024 р. до набрання законної сили судовим рішенням в адміністративній справі № 440/545/25.
Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 19.02.2025 р. заяву ПП «Август-Плюс» про забезпечення позову задоволено, забезпечено  позов ПП "Август-Плюс"  до Головного управління ДПС у Полтавській області, Північно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці про визнання протиправною та скасування постанови, зобов`язання вчинити певні дії; зупинено стягнення на підставі постанови Північно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці № 50-ДПС від 13.12.2024  р. до набрання законної сили судовим рішенням в адміністративній справі № 440/545/25.
Не погодившись із ухвалою суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 19.02.2025 р. та ухвалити нове судове рішення, яким  відмовити  у задоволенні  заяви позивача про забезпечення позову. 
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме: вимог Кодексу України про надра,  Кодексу адміністративного судочинства України та на не відповідність  висновків суду обставинам справи.
Позивач подав до суду апеляційної інстанції  письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просив  апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.
У судовому засіданні  представник  апелянта апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити.
У судовому засіданні представник позивача проти задоволення апеляційної скарги заперечував та просив ухвалу суду першої інстанції залишити без змін. 
Суд, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, вважає, що вимоги апеляційної скарги  підлягають задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до   ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (в подальшому – КАС України), суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судовим розглядом встановлено, що постановою Північно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці № 50-ДПС від 13.12.2024  р. на позивача накладено штрафу в сумі 320000 грн. на підставі абз. 2 ч. 2 ст. 265 Кодексу законів про працю України, яка набрала законної сили 13.12.2024 р. 
Постановою  державного виконавця Автозаводського відділу державної виконавчої служби у місті Кременчуці Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції 13.02.2025 р. відкрито  виконавче провадження № 77178666 з примусового виконання постанови Північно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці № 50-ДПС від 13.12.2024 р. 
Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки державним виконавцем розпочато примусове виконання постанови Північно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці № 50-ДПС від 13.12.2024  р. та вчиняються дії зі стягнення з позивача штрафу у розмірі 320000 грн., то невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити поновлення порушених прав позивача у разі вирішення спору на його користь.
Суд апеляційної інстанції  не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав. 
Забезпечення позову - це надання позивачу тимчасової правової охорони його прав та інтересів, за захистом яких він звернувся до суду, до вирішення спору судом та набрання рішенням суду законної сили. Заходи забезпечення позову є втручанням суду у спірні правовідносини до їх вирішення, тому вони повинні застосовуватися судом з підстав та в порядку, прямо передбаченому законом.
Відповідно до ч. 1 ч. 2  статті 150 КАС України, суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо: невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.
Підстави забезпечення позову, встановлені частини 2 статті 150 КАС України, є оціночними, тому суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи є хоча б одна з названих обставин, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.
Згідно із ч. 1 ст. 151 КАС України, позов може бути забезпечено: зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта;  забороною відповідачу вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору;  зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.
Суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб. (ч. 2 ст. 151 КАС України).
Не допускається забезпечення позову, зокрема шляхом зупинення дії рішення суб`єкта владних повноважень, яке не є предметом оскарження в адміністративній справі, або встановлення заборони або обов`язку вчиняти дії, що випливають з такого рішення (п. 5 ч. 3 ст. 151 КАС України).
Аналіз вищевказаної норми законодавства вказує, що підстави забезпечення позову, передбачені ч. 2 ст. 150 КАС України, є оціночними, тому суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, установити і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якої можливо запобігти.
При розгляді заяв про забезпечення позову суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.
Згідно Рекомендації № R (89) 8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийнятій Комітетом Ради Європи 13 вересня 1989 року, рішення про вжиття заходів тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта. Суд, який постановляє вжити такий захід, не зобов`язаний одночасно висловлювати думку щодо законності чи правомірності відповідного адміністративного акта; його рішення стосовно вжиття таких заходів жодним чином не повинно мати визначального впливу на рішення, яке згодом має бути ухвалено у зв`язку з оскарженням адміністративного акта.
Тобто, інститут забезпечення позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення прийнятого в адміністративній справі.
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
Основним завданням процесуальних норм, які регламентують вжиття судом заходів забезпечення позову, є досягнення балансу між правом позивача на захист свого порушеного права та правом відповідача.
При цьому заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.
Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.
Судове рішення про забезпечення позову є винятковим екстраординарним заходом, який не повною мірою узгоджується з деяким, визначеними у частині другій статті 129 Конституції України основними засадами (принципами) судочинства, а саме, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобам. При цьому, таке судового рішення стає обов`язковим для виконання до його апеляційного перегляду.
Тобто, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
При цьому, в ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі, а також вказати, в чому будуть полягати дії, направлені на відновлення прав позивача, оцінити складність вчинення цих дій, встановити, що витрати, пов`язані з відновленням прав будуть значними.
Сам  факт прийняття відповідачем рішень, які стосуються прав та інтересів позивача та обмежують його діяльність, не може автоматично свідчити про те, що такі рішення є очевидно протиправними і невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити виконання рішення суду, а факт порушення прав та інтересів позивача підлягає доведенню у встановленому законом порядку.
Аналогічний висновок щодо застосування норм процесуального права, викладений в постановах  Верховного Суду від 21.11.2018 р. у справі № 826/8556/17, від 20.03.2019 р. у справі № 826/14951/18, від 30.07.2020 р. у справі № 640/15124/19,   від 16.01.2023 р. у справі № 640/19975/21, від 07.01.2025 р.  у справі № 620/9187/24.
Північно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці № 50-ДПС від 13.12.2024  р. на позивача накладено штрафу в сумі 320000 грн. на підставі абз. 2 ч. 2 ст. 265 Кодексу законів про працю України, яка набрала законної сили 13.12.2024 р.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачем оскаржується постанова Північно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці про накладення на нього  штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення прийнята відповідачем  на підставі абзацу 2 частини 2 ст. 265 Кодексу законів про працю України.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що оскаржувана постанова є самостійним виконавчим документом і може бути пред`явлена до виконання органам державної виконавчої служби в будь-який час в порядку встановленому Законом України «Про виконавче провадження».
Пунктом 1 частини 1 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що за заявою стягувача про примусове виконання рішення виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону.
Відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів постанов органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом (п. 6  ч. 1 ст. 3 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження»).
Постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2013 р. № 509 затверджено Порядок накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення (в подальшому – Порядок № 509).
 Згідно із  п. 9 Порядку № 509, штраф сплачується протягом одного місяця з дня прийняття постанови про його накладення, про що суб`єкт господарювання або роботодавець повідомляють уповноваженій посадовій особі, яка склала постанову про накладення штрафу.
Відповідно до абзацу 4 пункту 11 Порядку № 509, не сплачені у добровільному порядку штрафи стягуються органами державної виконавчої служби (щодо штрафів, передбачених частиною другою статті 265 Кодексу законів про працю України).
Тобто, Порядок №509 встановлює місячний строк на добровільне виконання рішення органу Держпраці та сплату штрафу, у разі несплати штрафу він підлягає стягненню органами державної виконавчої служби.
Згідно із ст. 10 Закону України «Про виконавче провадження», заходами примусового виконання рішень є:  звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем;  інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.
Частиною 1 статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено,  що виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.
Підстави для зупинення вчинення виконавчих дій передбачені статтею 34 Закону України «Про виконавче провадження». У вказаній статті не передбачено можливість зупинити вчинення виконавчих дій у разі оскарження в судовому порядку постанов органів Держпраці про накладення штрафів.
У Законі України «Про виконавче провадження» взагалі відсутні норми, які б передбачали можливість зупинення вчинення виконавчих дій чи зупинення виконавчого провадження у випадку оскарження в судовому порядку, зокрема, постанов органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення, рішень інших державних органів, які законом визнані виконавчими документами.
Згідно із  ч.  4  ст. 150 КАС України,  подання позову, а також відкриття провадження в адміністративній справі не зупиняють дію оскаржуваного рішення суб`єкта владних повноважень, якщо суд не застосував відповідні заходи забезпечення позову.
Суд апеляційної  інстанції зазначає, що  зупинення вчинення виконавчих дій не є тотожним забезпеченню позову судом шляхом зупинення дії постанови про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення до набрання законної сили рішенням суду у відповідній справі.
При розгляді спорів про оскарження постанов органів Держпраці про накладення штрафів, передбачених частиною другою статті 265 Кодексу законів про працю України може бути виправданим забезпечення позову за певних умов.
Державний виконавець, здійснюючи примусове виконання відповідного виконавчого документа, уповноважений накладати арешт на кошти та/або майно боржника лише у межах суми стягнення. Решта ж коштів та інших матеріальних активів залишається у вільному розпорядженні боржника, який за їх рахунок може безперешкодно провадити свою господарську діяльність, забезпечувати виконання своїх договірних та інших зобов`язань, виплачувати заробітну плату тощо.
При вирішенні подібних заяв необхідним є надання відомостей щодо поточних фінансових показників суб`єкта господарювання, обсягу оборотних коштів (активів), розміру грошових коштів, розміщених, в тому числі на банківських рахунках, інформацію про наявність або відсутність інших активів тощо. В контексті цього, суди повинні перевіряти, чи володів заявник фінансовими можливостями, з урахуванням сум штрафів, визначених у спірних постановах, достатніми для нормального функціонування Товариства і здійснення ним господарської діяльності.
Забезпечення позову полягає у вжитті заходів, за допомогою яких у подальшому гарантується виконання судового рішення або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду. Заходи щодо забезпечення позову обов`язково повинні застосовуватися відповідно до їх мети, з урахуванням безпосереднього зв`язку між предметом позову та заявою про забезпечення позову.
Інститут забезпечення позову направлений на захист прав та інтересів позивача від негативних наслідків рішення суб`єкта владних повноважень, яке оспорюється позивачем.
Слід зазначити, що під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, оскільки питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті та не можуть вирішуватись ним під час розгляду клопотання про забезпечення позову.
Безумовно, рішення чи дії суб`єктів владних повноважень справляють певний вплив на суб`єктів господарювання. Такі рішення можуть завдавати шкоди і мати наслідки, які позивач оцінює негативно. Проте, відповідно до ст. 150 КАС України,  зазначені обставини, навіть у разі їх доведення, не є безумовними підставами для застосування заходів забезпечення позову в адміністративній справі.
Сам собою факт прийняття відповідачем рішень, які стосуються прав та інтересів позивача та обмежують його діяльність, не може автоматично свідчити про те, що такі рішення є очевидно протиправними і невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити виконання рішення суду, а факт порушення прав та інтересів позивача підлягає доведенню у встановленому законом порядку.
Таким чином, суди при розгляді заяви про забезпечення позову у справах про оскарження постанов Держпраці про накладення штрафу мають оцінювати всі обставини у сукупності.  Суди мають враховувати суму штрафу, майновий стан позивача, чи було пред`явлено постанову Держпраці до виконання, чи відкрито виконавче провадження тощо. Також мають досліджуватися достатньо обґрунтовані припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду; чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, зокрема, чи зможе позивач їх захистити в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду.
Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.
Вирішуючи питання про вжиття заходів забезпечення позову, суд в ухвалі про забезпечення позову повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Також суд має вказати, у чому будуть полягати дії, направлені на відновлення прав позивача, оцінити складність вчинення цих дій, встановити, що витрати, пов`язані з відновленням прав, будуть значними.
Аналогічний висновок щодо застосування норм процесуального права, викладений в постановах Верховного Суду  від 01.06.2022 р. у справі № 380/4273/21, від 19.09.2024 р. у справі № 440/3038/24.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що до  заяви про забезпечення  позову ПП «Август Плюс» не надано  документів на підтвердження його майнового стану, а суд першої інстанції, забезпечуючи позов не обґрунтував того, що невжиття таких заходів, як зупинення стягнення на підставі оскаржуваного позивачем рішення, зумовить настання негативних і незворотних наслідків для  підприємства
Можливість настання негативних наслідків не підтверджена оцінкою судом першої  інстанції  будь-яких доказів та судом першої інстанції не зазначено з посиланням на докази про те, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити ефективність захисту й унеможливити поновлення порушених прав позивача
Із врахуванням вищевикладених обставин, відповідно до  п. 2 ч. 1 ст. 315, п. 4  ч. 1 ст. 317 КАС України, суд апеляційної інстанції вважає необхідним скасувати ухвалу Полтавського  окружного адміністративного суду від   19.02.2025 р. та відмовити  в задоволенні заяви ПП «Август-Плюс»  про забезпечення позову в справі № 440/545/25.
Керуючись ст. ст. 150, 151, 243, 308, 311, 315, 316, 317, 322, 325, 326, 328, 329, 379 КАС України , суд, 
.

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Північно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці  задовольнити.
Ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 19.02.2025 по справі № 440/545/25  скасувати.
Відмовити в задоволенні заяви Приватного підприємства "Август-Плюс" про забезпечення  позову в справі № 440/545/25.
Постанова набирає законної сили  з дати її ухвалення та може бути оскаржена  протягом тридцяти днів з дня  складення повного судового рішення шляхом подачі  касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.
. 

Головуючий суддя 		О.В. Присяжнюк	
Судді	   	О.А. Спаскін    Л.В. Любчич   	
Повний текст постанови складено  21.04.2025 року