ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2025 року	Львів	Справа № 500/4410/24 пров. № А/857/24005/24	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді Сеника Р.П.,
суддів - Онишкевича Т.В., Судової-Хомюк Н.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2024 року у справі № 500/4410/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до   Відділу державного нагляду (контролю) у Тернопільській області Державної служби України з безпеки на транспорті, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Приватне підприємство «Лемар Агро», Товариство з обмеженою відповідальністю «Агрофемелі» про визнання протиправною та скасування постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу,-

суддя у І інстанції Мірінович У.А.,
дата ухвалення рішення 16.09.2024,
місце ухвалення рішення м. Тернопіль,
дата складення повного тексту 16.09.2024,

ВСТАНОВИВ:
До Тернопільського окружного адміністративного суду, через представника - Башуцького І.Я., надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Відділу державного нагляду (контролю) у Тернопільській області Державної служби України з безпеки на транспорті, у якій позивач просить суд визнати протиправною та скасувати постанову №067092 від 28.06.2024 про застосування адміністративно-господарського штрафу у сумі 17000,00грн.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 28.06.2024 начальником Відділу державного нагляду (контролю) у Тернопільській області Укртрансбезпеки прийнято постанову про застосування до позивача адміністративно-господарського штрафу за наслідком виявленого порушення вимог статті 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» згідно Акту проведення перевірки АР №025040 від 01.05.2024, відповідальність за яке передбачена абзацом 3 частини першої статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» перевезення вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів визначених статтею 48 цього Закону.
Позивач вважає таку постанову протиправною, необґрунтованою та такою, що підлягає скасуванню, оскільки ОСОБА_1 не є автомобільним перевізником та 01.05.2024 не здійснював на комерційній основі чи за власний кошт перевезення вантажів транспортними засобами, відповідно, не допускав порушень статті 48 Закону України «Про автомобільний транспорт».
Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 16.09.2024 у справі №500/4410/24 у задоволенні позову відмовлено повністю.
Рішення суду першої інстанції оскаржив позивач, представник якого подав апеляційну скаргу, у якій просить рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 16.09.2024 у справі №500/4410/24 скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову та здійснити розподіл судових витрат. Вважає, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм як матеріального, так і процесуального права.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що з аналізу норм Господарського кодексу та Закону України «Про автомобільний транспорт» з`ясовано, що суб`єктом правопорушення , відповідальність за яке передбачена абзацом 3 ч. 1 ст. 60 Закону може бути тільки автомобільний перевізник, який здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення вантажів транспортними засобами.
Однак, позивач не є автомобільним перевізником та 01.05.2024 не здійснював на комерційній основі чи за власний кошт перевезення вантажів транспортними засобами, відповідно не допустив порушень ст. 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» Відповідачем вищенаведене не спростовано. У своїх заявах по суті спору відповідач не зазначає, який саме вантаж нібито на комерційній основі чи за власний кошт перевозив позивач. Перевізником є ПП «Лемар Агро», а позивач тільки водієм.
Також зазначено, що 01.05.2024 акт за формою згідно з додатком 3 до Порядку здійснення державного контролю на автомобільному транспорті, в тому числі і акт проведення перевірки АР №025040 від 01.05.2024 щодо позивача як автомобільного перевізника, не складався.
При цьому, наявний у матеріалах справи акт складений щодо ПП «Лемар Агро».
Крім того, ОСОБА_1 не був повідомлений про час і місце розгляду справи про адміністративне правопорушення, а справу розглянуто за його відсутності.
Отже, позивач був позбавлений права на участь у розгляді справи та надання своїх доводів і заперечень.
Повідомлення про розгляд справи про порушення надіслано відповідачем не за адресою проживання позивача, відповідно останній його і не отримував.
За повідомленням від 04.06.2024 позивач викликався на розгляд справи про адміністративні правопорушення  за актом, який немає жодного відношення до оскаржуваної постанови.
Також відповідачем не підтверджено, що повна маса транспортного засобу за реєстраційним номером НОМЕР_1 становить 4600 кг.
Від Державної служби з безпеки на транспорті надійшов відзив на апеляційну скаргу. Зазначено, що під час перевірки встановлено, що транспортний засіб марки Mercedes-Benz н.з. НОМЕР_1 , відповідно до пункту F.1 свідоцтва про реєстрацію т/з НОМЕР_2 , повна маса транспортного засобу становить 4600 кг, обладнаний аналоговим тахографом (фото тахокарти у слоті тахографу, що зроблене посадовою особою Укртрансбезпеки під час проведення перевірки, що підтверджує наявність тахографу у транспортному засобі MERCEDESBENZ н.з. НОМЕР_1 наявне у справі); - у водія відсутній протокол перевірки та адаптації тахографу до транспортного засобу; -у водія відсутні тахокарти у кількості передбаченій законодавством.
Зважаючи на те, що автомобільним перевізником до наданої ТТН № Р53 від 30.04.2024, зазначено ПП «Лемар Агро» (юридична адреса Львівська область) акт перевірки було скеровано до Відділу державного нагляду (контролю) у Львівській області.
ПП «Лемар Агро» було надано пояснення відповідно до яких, підприємство ніколи не співпрацювало з водієм та власником транспортного засобу що перевірявся, а також не виписувалася ТТН яка була надана під час перевірки посадовій особі Укртрансбезпеки.
Враховуючи вказані обставини акт перенаправлено для розгляду до Відділу державного нагляду (контролю) у Тернопільській області та викликано на розгляд особу, що була водієм під час проведення перевірки та являється власником транспортного засобу, що перевірявся-позивача ОСОБА_1 .
Під час проведення перевірки водієм (позивачем) не було надано будь-яких пояснень з приводу виявлених порушень. На розгляд справи він також не з`явився.
Отже, за наявними матеріалами на час прийняття рішення по акту були відсутні підстави вважати, що автомобільним перевізником у даному випадку є особа відмінна від позивача.
Розгляд справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт по акту було призначено на 28.06.2024, про що повідомлено позивача листом (копія з доказом направлення додається).
Відповідно трекінгу відправлення за №4602703237953 вручено особисто 20.06.2024, отже позивач був повідомлений належним чином про розгляд справи.
Враховуючи зафіксовані порушення законодавства, 28.06.2024 було винесено оскаржувану постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу в сумі 17000 грн., відповідно абзацу 3 частини 1 статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» за відсутність на момент проведення перевірки тахокарт у кількості передбаченій законодавством та протоколу перевірки та адаптації тахографу.
Отже, непред`явлення зазначених у статті 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» документів під час проведення перевірки свідчить про порушення законодавства про автомобільний транспорт, що має наслідком для застосування санкцій, визначених статтею 60 Закону України «Про автомобільний транспорт».
Державна служба з безпеки на транспорті просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 16.09.2024 у справі № 500/4410/24- без змін.
Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні), суд вважає за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження відповідно до положень пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи із такого.
У відповідності до вимог частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що підставою для прийняття оскарженої постанови став висновок відповідача про відсутність під час проведення рейдової перевірки транспортного засобу марки Mercedes-Benz реєстраційний номер НОМЕР_1 , під кермуванням водія – позивача та який належить позивачу, протоколу перевірки та адаптації тахографу до транспортного засобу, а також у водія відсутні тахокарти у кількості передбаченій законодавством.
При цьому представник позивача не заперечував того факту, що на момент проведення рейдової перевірки у водія не було зазначених у акті перевірки документів, оскільки позовні вимоги обґрунтовано лише тим, що ОСОБА_1 в цьому випадку не був автомобільним перевізником в розумінні приписів Закону № 2344-III.
Оскільки автомобільним перевізником згідно наданої при рейдовій перевірці ТТН № Р53 від 30.04.2024 зазначено ПП «ЛЕМАР АГРО» (юридична адреса Львівська область), то вищезазначений акт перевірки первинно було скеровано до Відділу державного нагляду (контролю) у Львівській області, при розгляді якого ПП «Лемар Агро» та ТОВ «Агрофемелі» надали пояснення відповідно до яких заперечили будь-яку співпрацю з водієм, який є також власником транспортного засобу що перевірявся, а також не виписувалася ТТН яка була надана під час перевірки посадовій особі Укртрансбезпеки (арк. справи 33, 33 зворот). 
Позивач будучи належним чином повідомлений про день та час розгляду справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт (позаяк поштове відправлення з повідомленням про дату розгляду матеріалів отримав особисто, арк. справи 35), на розгляд таких матеріалів не прибув. Також позивач не був позбавлений права надіслати власні пояснення та/або додаткові докази щодо складення документів відносно неналежної особи, однак таких відповідачу також не представив, як і не скористався правом на оскарження постанови про накладення штрафу до Державної служби України з безпеки на транспорті.
09.09.2024 від ПП «ЛЕМАР АГРО» та ТОВ «Агрофемелі» на адресу суду надійшли письмові пояснення однакового змісту, у яких зазначено, що такі підприємства жодних правовідносин з громадянином ОСОБА_2 не мали, він не є водієм таких підприємств, а автомобіль Мерседес-Бенц Спрінтер д.н.з. НОМЕР_1 у власності та користуванні ПП «ЛЕМАР АГРО» та ТОВ «Агрофемелі» ніколи не перебував. Зазначено також, що жодних замовлень на перевезення продукції у громадянина О. Кісь треті особи не розміщували, а про походження ТТН Р53 від 30.04.2024 їм не відомо, як і не відомо на якій підставі у даному документі були вказані реквізити цих підприємств. За таких обставин, витребувані судом документи не надано, адже жодні документи з приводу вищевказаного перевезення у третіх осіб відсутні (арк. справи 67, 69).
Доказів на спростування позиції третіх осіб, які заперечують свою причетність до перевезень позивача, здійснених ним особисто на його власному автомобілі 01.05.2024, останнім не надано, та судом не здобуто.
З огляду на встановлене, суд першої інстанції вважав, що оскаржувана постанова про застосування адміністративно-господарського штрафу №067092 від 28.06.2024 відповідає критеріям правомірності, обґрунтованості, добросовісності та розсудливості, визначеним частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а відтак підстави для її скасування відсутні, а тому позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
Розглядаючи спірні правовідносини, апеляційний суд враховує таке.
Встановлено та підтверджується письмовими доказами, долученими до матеріалів справи, що 01.05.2024 посадовими особами Відділу державного нагляду (контролю) у Тернопільській області здійснено перевірку транспортного засобу марки Mercedes-Benz реєстраційний номер НОМЕР_1 , власником якого є позивач – ОСОБА_1 (свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 , арк. справи 30 зворот).
Рейдова перевірка здійснювалась на підставі щотижневого графіку у період з 29.04.2024 по 05.05.2024 (арк. справи 29) та направлення №000888 від 29.04.2024 на А/Д М-30, км 77+650 Тернопільська область (арк. справи 29 зворот).
Під час проведення заходів державного нагляду (контролю) водій ОСОБА_1 (посвідчення водія НОМЕР_3 , арк. справи 30) надав для перевірки документи, а саме: вказане посвідчення водія, свідоцтво НОМЕР_2 про реєстрацію транспортного засобу марки Mercedes-Benz реєстраційний номер НОМЕР_1 та товаро-транспортну накладну №Р53 від 30.04.2024, в якій замовником, вантажовідправником та перевізником вказано ПП «ЛЕМАР АГРО», а вантажоодержувачем – ТОВ «Агрофемелі» (арк. справи 31 зворот).
За результатами проведення рейдової перевірки складено акт №025040 від 01.05.2024, в якому зафіксовано факт перевірки транспортного засобу марки Mercedes-Benz реєстраційний номер НОМЕР_1 . Відповідно до пункту F.1 свідоцтва реєстрації т/з НОМЕР_2 повна маса транспортного засобу становить 4600 кг, обладнаний аналоговим тахографом, власником та водієм транспортного засобу є позивач. Позивачем надано товаросупровідний документ на вантаж (ТТН №Р53 від 30.04.2024) де вказано, що автомобільним перевізником є ПП «ЛЕМАР АГРО» (арк. справи 30).
За наслідками перевірки встановлено, що на момент перевірки у водія відсутній протокол перевірки та адаптації тахографу до транспортного засобу, а також у водія відсутні тахокарти у кількості передбаченій законодавством, що є порушенням вимоги статті 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» №2344-III, відповідальність за вказане правопорушення передбачена абзацом 3 частини першої статті 60 вказаного закону.
В акті графа «Пояснення водія про причини порушення» водій зазначив «Не згідний».
З матеріалів справи слідує, що оскільки автомобільним перевізником згідно товаросупровідної документації (ТТН № Р53 від 30.04.2024), зазначено ПП «ЛЕМАР АГРО» (юридична адреса Львівська область), то вищезазначений акт перевірки було скеровано до Відділу державного нагляду (контролю) у Львівській області. ПП «Лемар Агро» та ТОВ «Агрофемелі» було надано пояснення відповідно до яких, підприємство ніколи не співпрацювало з водієм та власником транспортного засобу що перевірявся, а також не виписувалася ТТН яка була надана під час перевірки посадовій особі Укртрансбезпеки (арк. справи 33, 33 зворот). Враховуючи вказані обставини акт перенаправлено для розгляду до Відділу державного нагляду (контролю) у Тернопільській області та викликано на розгляд особу, що була водієм під час проведення перевірки та є власником транспортного засобу, що перевірявся - позивача ОСОБА_1 (арк. справи 32 зворот).
Розгляд акту призначено «на 28.06.2024», про що позивача проінформовано рекомендованим листом з повідомленням про вручення від 04.06.2024 (арк. справи 34), за трекером поштове відправлення 4602703237953 вручено позивачу особисто 20.06.2024, за адресою, що вказана позивачем і у позовній заяві, як місце проживання позивач (арк. справи 34 зворот - 35). На розгляд справи позивач також не прибув, а під час проведення перевірки водієм (позивачем) будь-яких пояснень щодо виявлених порушень надано не було надано.
28.06.2024 Відділом державного нагляду (контролю) у Тернопільській області прийнято постанову №067092, якою за порушення вимог статті 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» №2344-III, відповідальність за яке передбачено абз. 3 частини першої статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» №2344-III, застосовано до позивача адміністративно-господарський штраф у розмірі 17000 грн (арк. справи 35 зворот). Вказаному постанову позивачем отримано 06.07.2024, про що ним зазначено у позовній заяві.
Із скаргою на таку постанову до Державної служби України з безпеки на транспорті позивач не звертався.
Позивача вважає, що підстави для притягнення його до такого виду відповідальності відсутні, з огляду на що звернувся до суду із цим позовом.
Колегія суддів з такими висновками суду першої інстанції погоджується та розглядаючи спір, зазначає наступне.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Засади організації та діяльності автомобільного транспорту визначає Закон України «Про автомобільний транспорт» №2344-ІІІ від 05.04.2001, у редакції чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин (далі – Закон №2344-ІІІ).
Відповідно до ч. 12 ст. 6 Закону №2344-III державному контролю підлягають усі транспортні засоби українських та іноземних перевізників, що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів і вантажів на території України.
Частиною 7 ст. 6 Закону №2344-III передбачено, що центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, здійснює, серед інших: державний нагляд і контроль за дотриманням автомобільними перевізниками вимог законодавства, норм на автомобільному транспорті.
Приписами ч. 14 ст. 6 Закону №2344-III визначено, що державний контроль автомобільних перевізників на території України здійснюється шляхом проведення планових, позапланових і рейдових перевірок (перевірок на дорозі).
Згідно з ч. 17 ст. 6 Закону №2344-IIІ рейдові перевірки (перевірки на дорозі) дотримання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом здійснюються шляхом зупинки транспортного засобу або без такої зупинки посадовими особами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, та його територіальних органів, які мають право зупиняти транспортний засіб у форменому одязі за допомогою сигнального диска (жезла) відповідно до порядку, затвердженого Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до ч. 18 ст. 6 Закону №2344-IIІ у разі проведення позапланових і рейдових перевірок (перевірок на дорозі) автомобільний перевізник, що буде перевірятися, про час проведення перевірки не інформується.
Частиною 19 ст. 6 Закону №2344-IIІ передбачено, що під час проведення рейдової перевірки (перевірки на дорозі) посадові особи центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, мають право: використовувати спеціалізовані автомобілі; використовувати спеціальне обладнання, призначене для перевірки дотримання водіями норм режиму праці та відпочинку; супроводжувати транспортний засіб, що має ознаки порушення нормативів вагових або габаритних параметрів, до найближчого місця зважування (на відстань не більше 50 кілометрів) для здійснення габаритно-вагового контролю, а також забороняти подальший рух такого транспортного засобу у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України; здійснювати габаритно-ваговий контроль транспортних засобів; використовувати стаціонарні або пересувні пункти габаритно-вагового контролю; використовувати засоби фото- і відеофіксації процесу перевірки, у тому числі в автоматичному режимі; у разі виявлення порушень законодавства щодо габаритно-вагового контролю під час проведення рейдової перевірки (перевірки на дорозі) копіювати, сканувати документи, які пред`являють водії транспортних засобів під час проведення такої перевірки, та використовувати їх як доказ під час розгляду справ про порушення законодавства; здійснювати опитування водія чи пасажирів про обставини вчинення адміністративного правопорушення, свідками якого вони були або могли бути.
Згідно з ч. 20 ст. 6 Закону №2344-IIІ автомобільні перевізники, їх уповноважені особи (водії), автомобільні самозайняті перевізники, суб`єкти господарювання, які надають автостанційні послуги, мають право фіксувати процес проведення планової, позапланової або рейдової перевірки (перевірки на дорозі) засобами фото- і відеотехніки, не перешкоджаючи проведенню таких перевірок.
Відповідно до ст. 6 Закону №2344-III постановою Кабінету Міністрів України від 08.11.2006 №1567 затверджено Порядок здійснення державного контролю на автомобільному транспорті (далі - Порядок №1567).
За приписами п. 14 Порядку №1567 рейдова перевірка транспортних засобів проводиться в будь-який час на окремо визначених ділянках дороги, маршрутах руху, автовокзалах, автостанціях, автобусних зупинках, місцях посадки та висадки пасажирів, стоянках таксі і транспортних засобів, місцях навантаження та розвантаження вантажних автомобілів, місцях здійснення габаритно-вагового контролю, під час виїзду з підприємств та місць стоянки, на інших об`єктах, що використовуються суб`єктами господарювання для забезпечення діяльності автомобільного транспорту.
Згідно з п.15 Порядку №1567 під час проведення рейдової перевірки (перевірки на дорозі) перевіряється, зокрема, виключно наявність визначених статтями 39 і 48 Закону документів, на підставі яких здійснюються перевезення автомобільним транспортом.
Відповідно до ч. 1 ст. 48 Закону №2344-III автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення.
Відповідно до ч. 2 ст. 48 Закону №2344-III документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є:
для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством;
для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.
Аналіз положень статті 48 Закону №2344-III дає підстави для висновку, що законодавцем при визначенні документів для здійснення внутрішніх перевезень вантажів не встановлений їх вичерпний перелік, проте зазначено про необхідність наявності інших документів, передбачених законодавством.
Так, Міністерством транспорту та зв`язку було розроблено та затверджено Інструкцію з використання контрольних пристроїв (тахографів) на автомобільному транспорті, затвердженої наказом Міністерства транспорту та зв`язку від 24.06.2010 №385 (далі - Інструкція №385).
За правилами пункту 1.3 Інструкції №385 її положення поширюються на суб`єктів господарювання, які проводять діяльність у сфері надання послуг з перевезення пасажирів та/або вантажів автомобільними транспортними засобами (крім таксі). Водночас за визначенням, наведеним у пункті 1.4 Інструкції №385 перевізники - це суб`єкти господарювання, які провадять діяльність у сфері надання послуг з перевезення пасажирів та/або вантажів автомобільним транспортом.
У постанові від 11.02.2020 у справі №820/4624/17 Верховний Суд вже зауважував на тому, що положеннями статті 48 Закону №2344-III визначено необхідність наявності як у перевізника так, і у водія інших документів, передбачених законодавством, зокрема, протоколу про перевірку та адаптацію тахографа до транспортного засобу, або індивідуальної контрольної книжки водія - у разі не обладнання транспортного засобу тахографом, які передбачені Інструкцією №385 та Положенням про робочий час і час відпочинку водіїв колісних транспортних засобів, затвердженого наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 07.06.2010 №340.
У цій спірній ситуації, під час перевірки виявлено порушення Закону України «Про автомобільний тнранспорт», Наказу №385 МТЗУ від 24.06.2010, а саме: при перевірці вантажу згідно з ТТН№Р53 від 30.04.2024 на момент перевірки відсутній протокол перевірки та адаптації тахографа, відсутні тахокарти у кількості передбаченій законодавством, відповідальність за що передбачена абзацом 3 ч. 1 ст. 60 Закону України «Про автомобільний транспорт».
Абзацом 3 частини першої статті 60 Закону №2344-III передбачена відповідальність автомобільних перевізників у вигляді адміністративно-господарських штрафів за перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтями 39 і 48 цього Закону, - штраф у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Як вірно вказав суд першої інстанції, визначальним в межах розгляду цієї справи є встановлення факту того, чи був позивач на момент проведення 01.05.2024 рейдової перевірки автомобільним перевізником в розумінні положень Закону №2344-III, адже основні доводи його представника полягають саме в тому, що відповідач протиправно застосував адміністративно-господарський штраф до нього як до неналежного суб`єкта.
Абзацом 1 ч. 1 ст. 60 Закону №2344-IIІ визначено, що суб`єктом відповідальності за порушення законодавства про автомобільний транспорт - є автомобільний перевізник.
В розумінні вимог ст. 1 Закону №2344-III автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами.
Згідно з розділом 1 Правил №363 перевізник - фізична або юридична особа - суб`єкт господарювання, що надає послуги з перевезень вантажів чи здійснює за власний кошт перевезення вантажів автомобільними транспортними засобами.
Товарно-транспортна документація - комплект юридичних документів, на підставі яких здійснюють облік, приймання, передавання, перевезення, здавання вантажу та взаємні розрахунки між учасниками транспортного процесу.
Товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу документ, призначений для обліку товарно-матеріальних цінностей на шляху їх переміщення, розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи, та є одним із документів, що може використовуватися для списання товарно-матеріальних цінностей, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, що може бути складений у паперовій та/або електронній формі та має містити обов`язкові реквізити, передбачені цими Правилами.
Верховний Суд, аналізуючи у постанові від 19.10.2023 у справі №640/27759/21 законодавства, що врегульовують спірні правовідносини зазначив, що в контексті належного установлення автомобільного перевізника, щодо якого проводиться перевірка, варто виходити із того, що у кожному такому випадку уповноважений контролюючий орган зобов`язаний встановити, а особа, транспортний засіб якої перевіряється, зобов`язана надати документи, які містять беззаперечну інформацію щодо предмета такої перевірки, зокрема інформацію про автомобільного перевізника.
Верховний Суд зауважив, що основну інформацію для притягнення особи до відповідальності, а також для можливого наступного оскарження особою дій Укртрансбезпеки, несуть саме ті документи, які особа (водій транспортного засобу або інша компетентна особа автомобільного перевізника) подає контролюючому органу в момент виявлення порушення та/або під час безпосереднього розгляду питання про притягнення до адміністративної відповідальності.
У постанові від 22.02.2023 у справі №240/22448/20 Верховний Суд, вирішуючи питання щодо визначення належного суб`єкта, відповідального за порушення законодавства про автомобільний транспорт зауважував на тому, що відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт, передбачена статтею 60 Закону №2344-III, застосовується до автомобільних перевізників, а не до власників/користувачів транспортного засобу, яким перевозиться вантаж. При цьому, автомобільний перевізник не може визначатися тільки на підставі реєстраційних документів на транспортний засіб (адже такі дані не завжди можуть збігатися) або зі слів водія.
Аналогічні висновки за схожих обставин справи викладені Верховним Судом у постанові від 12.10.2023 у справі №280/3520/22.
Тобто, положення ст. 60 Закону №2344-III не можуть бути застосовані до особи, яка не є учасником правовідносин, щодо яких компетентним органом проводиться перевірка дотримання законодавства про автомобільний транспорт (постанова Верховного Суду від 07.12.2023 у справі №620/18215/21).
При цьому, на основі самих лише реєстраційних документів на транспортний засіб не визначити суб`єкта, який має нести відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт. Ці вихідні дані орган контролю отримує на місці перевірки, тоді як постанова про застосування адміністративно-господарського штрафу виноситься за результатами розгляду справи в територіальному органі Укртрансбезпеки і саме під час її розгляду і має бути встановлений суб`єкт (особа порушника), який в розумінні частини першої статті 60 Закону №2344-ІІІ має нести відповідальність за порушення вимог цього Закону.
У постанові від 23.08.2023 у справі №600/1407/22-а Верховний Суд зауважив на тому, що автомобільним перевізником є той, хто за умовами договору (із замовником) про перевезення вантажу надає відповідну послугу (статті 33, 50 Закону №2344-III). Не без того, що надання послуги з перевезення вантажів може передбачати використання (на законних підставах) транспортного засобу, який належить іншій особі, але ця обставина не змінює правового статусу перевізника в цих правовідносинах, особливо коли йдеться про застосування відповідальності, передбаченої частиною першої статті 60 Закону №2344-III.
Сторона апелянта вказує, що транспортний засіб марки Mercedes-Benz, реєстраційний номер НОМЕР_1 який був об`єктом перевірки 01.05.2024, належить на праві власності позивачу та був під його кермуванням, проте вантаж перевозився згідно ТТН №Р53 від 30.04.2024 де вказано вантажовідправником та автомобільним перевізником ПП «ЛЕМАР АГРО», що свідчить про те, що позивач не може вважатися автомобільним перевізником в розумінні положень Закону №2344-III. Окрім цього, позивач вказує, що акт перевірки за наслідками якого складено оскаржену постанову, також складено щодо ПП «ЛЕМАР АГРО» як автоперевізника, а не щодо позивача, відтак він вважає, що у відповідача були відсутні підстави притягувати саме його до відповідальності.
Заперечуючи правильність визначення відповідачем автомобільного перевізника під час здійснення перевезення вантажу, також посилається на товарно-транспорту накладу від від 30.04.2024 №Р53, відповідно до якої наявна інформація: автомобільний перевізник – ПП «Лемар Агро», замовник - ПП «Лемар Агро», вантажовідправник - ПП «Лемар Агро».
Відповідно до абзацу 1 пункту 11.1. Глави 11 Правил №363 основним документом на перевезення вантажів є товарно-транспортна накладна, форму якої наведено в додатку 7 до цих Правил.
У свою чергу, Розділом 1 указаних Правил визначено, що товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу документ, призначений для обліку товарно-матеріальних цінностей на шляху їх переміщення, розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи, та є одним із документів, що може використовуватися для списання товарно-матеріальних цінностей, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, що може бути складений у паперовій та/або електронній формі та має містити обов`язкові реквізити, передбачені цими Правилами.
Відповідно до абзацу 2 пункту 11.1. Глави 11 Правил №363 товарно-транспортну накладну суб`єкт господарювання може оформлювати без дотримання форми, наведеної в додатку 7 до цих Правил, за умови наявності в ній інформації про назву документа, дату і місце його складання, найменування (прізвище, ім`я, по батькові) Перевізника та/або експедитора, замовника, вантажовідправника, вантажоодержувача, найменування та кількість вантажу, його основні характеристики та ознаки, які дають можливість однозначно ідентифікувати цей вантаж, автомобіль (марка, модель, тип, реєстраційний номер), причіп/напівпричіп (марка, модель, тип, реєстраційний номер), пункти навантаження та розвантаження із зазначенням повної адреси, посади, прізвища та підписів відповідальних осіб вантажовідправника, вантажоодержувача, водія та/або експедитора.
Так, інформацію про перевізника та/або експедитора має бути зазначено в товарно-транспортній накладній.
Проте загальними нормами Правил №363 визначено, що товарно-транспортна накладна - документ на вантаж, а не документ, який визначає автомобільного перевізника.
За визначенням, наведеним у ст. 1 Закону №2344-III автомобільний перевізник - це фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами; вантажні перевезення - перевезення вантажів вантажними автомобілями; водій - особа, яка керує транспортним засобом і має відповідне посвідчення встановленого зразка.
Згідно з ч. 1 ст. 34 Закону №2344-III автомобільний перевізник повинен: виконувати вимоги цього Закону та інших законодавчих і нормативно-правових актів України у сфері перевезення пасажирів та/чи вантажів; утримувати транспортні засоби в належному технічному і санітарному стані та забезпечувати їх зберігання відповідно до вимог статті 21 цього Закону; забезпечувати контроль технічного і санітарного стану транспортних засобів перед виїздом на маршрут; забезпечувати проведення медичного контролю стану здоров`я водіїв; організувати проведення періодичного навчання водіїв методам надання домедичної допомоги  потерпілим від дорожньо-транспортних пригод; забезпечувати умови праці та відпочинку водіїв згідно з вимогами законодавства; забезпечувати проведення стажування та інструктажу водіїв у порядку, визначеному центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері транспорту; забезпечувати безпеку дорожнього руху; забезпечувати водіїв відповідною документацією на перевезення пасажирів.
Частинами 1, 2 ст. 48 Закону №2344-III передбачено, що автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення. Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є: для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством; для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.
Згідно з ч. 2 ст. 49 Закону №2344-III водій транспортного засобу зобов`язаний, зокрема, мати при собі та передавати для перевірки уповноваженим на те посадовим особам документи, передбачені законодавством, для здійснення зазначених перевезень.
Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону №2344-III автомобільним перевізником, що здійснює перевезення вантажів на договірних умовах, є суб`єкт господарювання, який відповідно до законодавства надає послугу згідно з договором про перевезення вантажу транспортним засобом, що використовується на законних підставах.
Тобто, законодавець пов`язує наявність статусу автомобільного перевізника, що здійснює перевезення вантажів саме із наявністю договору про перевезення вантажу транспортним засобом, що використовується на законних підставах.
Законними підставами використання транспортного засобу є використання транспортних засобів, які належать перевізнику на праві власності або згідно права користування, яке опосередковується укладенням відповідних договорів.
Отже, для підтвердження наявності статусу «автомобільного перевізника, що здійснює перевезення вантажу» у розумінні ч. 1 ст. 33 Закону №2344-III необхідно встановити дві ознаки: 1) наявність договору про перевезення вантажу транспортним засобом; 2)  використання транспортного засобу на законних підставах.
Одночасне встановлення двох із наведених умов є підставою стверджувати, що відповідний суб`єкт є автомобільним перевізником, що здійснює перевезення вантажу у розумінні частини першої статті 33 Закону №2344-III.
Частинами 1, 2 ст. 50 Закону №2344-III передбачено, що договір про перевезення вантажу автомобільним транспортом укладається відповідно до цивільного законодавства між замовником та виконавцем у письмовій формі (договір, накладна, квитанція тощо). Істотними умовами договору є: найменування та місцезнаходження сторін; найменування та кількість вантажу, його пакування; умови та термін перевезення; місце та час навантаження і розвантаження; вартість перевезення; інші умови, узгоджені сторонами.
Положення ст. 50 Закону №2344-III узгоджуються з положеннями статті 909 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), відповідно до якої за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами). Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору перевезення вантажу.
Згідно з пунктом 3.1 глави 3 Правил №363 договори про перевезення вантажів автомобільним транспортом укладаються між фізичними та юридичними особами, які здійснюють автомобільні перевезення вантажів на комерційній основі (надалі - Перевізники), та вантажовідправниками або вантажоодержувачами (надалі - Замовники).  
Відповідно до пунктів 3.2, 3.3, 3.4 глави 3 Правил №363 договір про перевезення вантажів може укладатися Перевізником з посередницьким підприємством, яке користується правами та несе обов`язки і відповідальність, що передбачені для вантажовідправників і вантажоодержувачів. Ініціативу про встановлення договірних стосунків для перевезення вантажів автомобільним транспортом може виявити як Перевізник, так і вантажовідправник (вантажоодержувач) - майбутній Замовник. Після того, як Перевізник і Замовник узгодили умови перевезень і розрахунки, стверджений підписом Перевізника проект Договору з необхідними до нього додатками в двох екземплярах Перевізник зобов`язаний направити Замовнику не пізніше ніж через три дні після його узгодження.  
Пунктом 3.5 глави 3 Правил №363 передбачено, що у Договорі встановлюються: термін його дії, обсяги перевезень, умови перевезень (режим роботи по видачі та прийманню вантажу, забезпечення схоронності вантажу, виконання вантажно-розвантажувальних робіт і таке інше), вартість перевезень і порядок розрахунків, порядок визначення раціональних маршрутів, обов`язки сторін, відповідальність тощо.
Згідно з пунктом 10.1 глави 10 Правил №363 перевізники приймають вантажі для перевезення на підставі укладених Договорів із Замовниками згідно з заявками (додаток 1) або за разовими договорами (додаток 2).
Відповідно до пункту 3 Порядку внесення відомостей про належного користувача транспортного засобу до Єдиного державного реєстру транспортних засобів (далі - Реєстр), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14.11.2018 №1197 (далі - Порядок №1197) підставами для внесення до Реєстру відомостей про належного користувача є: 1) визначення належного користувача безпосередньо власником транспортного засобу у зв`язку з передачею фізичній особі транспортного засобу в користування; 2) визначення керівником юридичної особи, яка є власником транспортного засобу або отримала в установлений законодавством спосіб право користуватися ним, свого працівника належним користувачем; 3) оформлення на фізичну особу нотаріально посвідченої довіреності на право користування транспортним засобом; 4)  користування фізичною особою транспортним засобом на підставі договору оренди (найму, позички); 5) користування фізичною або юридичною особою транспортним засобом на підставі договору фінансового або оперативного лізингу; 6) оформлення на фізичну особу, щодо якої вносяться відомості як про належного користувача, тимчасового реєстраційного талона.
Згідно з пунктом 21 Порядку №1197 внесення до Реєстру відомостей про належного користувача, якого визначив безпосередньо власник транспортного засобу, здійснюється у сервісному центрі МВС у присутності власника транспортного засобу (його представника за довіреністю) та належного користувача.
Відповідно до пункту 3 Розділу 2 Порядку ведення Єдиного державного реєстру транспортних засобів (далі - ЄДРТЗ), затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.11.2020 №779 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 31.12.2020 за №1337/35620 (далі - Порядок №779) до ЄДРТЗ уноситься інформація про транспортні засоби, що використовуються на вулично-дорожній мережі загального користування і підлягають державній або відомчій реєстрації, відомості про їх власників (співвласників), належних користувачів, закріплені номерні знаки та реєстраційні документи на такі транспортні засоби (далі - об`єкти обліку).
За приписами пункту 6.2. Інструкції про порядок здійснення підрозділами Державтоінспекції МВС державної реєстрації, перереєстрації та обліку транспортних засобів, оформлення і видачі реєстраційних документів, номерних знаків на них, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ від 11.08.2010 №379, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 27.01.2011 за №123/18861 (далі - Інструкція №379) за письмовою заявою власника транспортного засобу - фізичної особи, зразок якої наведено в додатку 14 до цієї Інструкції, про надання права керування цим транспортним засобом іншій фізичній особі (за умови пред`явлення документів, що посвідчують особу власника та цю особу) працівниками Центру оформляється та видається тимчасовий реєстраційний талон на термін, зазначений у заяві.
Відповідно до пункту 6.3. Інструкції №379, якщо власник транспортного засобу передав у встановленому порядку право користування і (або) розпорядження транспортним засобом іншій фізичній або юридичній особі (особам), то їм за письмовою заявою, поданою ними особисто або уповноваженим представником (за винятком випадків, коли в Центрі наявна інформація про анулювання таких повноважень), працівниками Центру оформляється і видається тимчасовий реєстраційний талон на період дії документа, який підтверджує право користування і (або) розпорядження транспортним засобом.
Отже, відомості щодо належного власника транспортного засобу можна отримати із ЄДРТЗ, а щодо права користування, то відповідні відомості підтверджуються укладанням договорів, що опосередковують передання транспортного засобу у користування відповідній особі.
За таких обставин, автомобільний перевізник має використовувати транспортний засіб для перевезення вантажу на законних підставах, проте автомобільним перевізником є той, хто за умовами договору (із замовником) про перевезення вантажу надає відповідну послугу (статті 33, 50 Закону №2344-III), а не власник/користувач транспортного засобу.
Дійсно надання такої послуги може передбачати використання (на законних підставах) транспортного засобу, який належить іншій особі, але ця обставина не змінює правового статусу перевізника в цих правовідносинах, особливо коли йдеться про застосування відповідальності, передбаченої абзацом 3 частини першої статті 60 Закону №2344-III, тому автомобільний перевізник не може визначатися тільки на підставі реєстраційних документів на транспортний засіб, оскільки такі дані не завжди можуть збігатися.
Аналогічна правова позиція викладена у  постанові Верховного Суду від 23.08.2023 у справі №600/1407/22-а.
Верховний Суд звертає увагу, що водій повинен пред`явити ті документи, які від нього вимагаються (ст. 48 Закону №2344-III).
У постанові від 22.02.2023 у справі №240/22448/20 Верховний Суд зауважив на тому, що під час такого контролю можуть виникати ситуації, коли обсяг (перелік) наданих документів недостатній для встановлення всіх обставин, які мають значення для настання відповідальності. Але й адміністративно-господарський штраф (відповідно до ст. 60 Закону №2344-III) накладається не на місці габаритно-вагового контролю. Для цього призначається розгляд справи, під час якого посадова особа територіального органу Укртрансбезпеки має з`ясувати, зокрема, особу порушника, адже видається очевидним, що автомобільний перевізник не може встановлюватися на основі самих лише слів водія транспортного засобу, які зафіксовані в акті проведення перевірки (додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час перевезення пасажирів і вантажів автомобільним транспортом).  
Частиною четвертою статті 9 КАС України передбачено, що суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.
Верховний Суд у постанові від 03.10.2019 у справі №826/15560/15 наголошував, що принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі полягає насамперед у активній ролі суду при розгляді справи. В адміністративному процесі, на відміну від суто змагального процесу, де суд оперує виключно тим, на що посилаються сторони, мають бути повністю встановлені обставин справи, щоб суд ухвалив справедливе та об`єктивне рішення. Принцип офіційності, зокрема, виявляється у тому, що суд визначає обставини, які необхідно встановити для вирішення спору; з`ясовує якими доказами сторони можуть обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо цих обставин; а у разі необхідності суд повинен запропонувати особам, які беруть участь у справі, доповнити чи пояснити певні обставини, а також надати суду додаткові докази.
З огляду на те, що договір про перевезення вантажу повинен укладатися в письмовій формі та те, що договори, що опосередковують передання транспортного засобу у користування (платне або безоплатне) теж укладаються у письмовій формі, належним підтвердженням наявності ознак «автомобільного перевізника, що здійснює перевезення вантажу» у розумінні ч. 1 ст. 33 Закону №2344-III є відповідні докази, що містять у собі умови таких договорів (договір у письмовій формі).
Верховний Суд у постанові від 10.10.2024 у справі №420/15732/22 вказав, що вирішуючи питання про наявність у особи статусу «автомобільного перевізника, що здійснює перевезення вантажу» у розумінні частини першої статті 33 Закону №2344-III, судам необхідно дослідити докази, що містять у собі умови відповідних договорів про перевезення вантажу та тих, що опосередковують передання транспортного засобу у користування (платне або безоплатне), та на підставі них встановити наявність статусу «автомобільного перевізника, що здійснює перевезення вантажу» у розумінні частини першої статті 33 Закону №2344-III.
Оскільки автомобільним перевізником згідно наданої при рейдовій перевірці ТТН №Р53 від 30.04.2024 зазначено ПП «ЛЕМАР АГРО» (юридична адреса Львівська область), то вищезазначений акт перевірки первинно було скеровано до Відділу державного нагляду (контролю) у Львівській області.
Так, Відділом державного нагляду (контролю) у Львівській області скеровано запити ПП «Лемар Агро», ТОВ «Агрофемілі» щодо акта проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт, під час перевезення пасажирів і вантажів автомобільним транспортом №025040 від 01.05.2024, у відповідь на які відповідні юридичні особи повідомили, що до транспортного засобу Mercedes-Benz НОМЕР_1 , серія НОМЕР_2 , яким керував водій ОСОБА_1 , здійснюючи перевезення вантажу по ТТн №Р53 від 30.04.2024 не мають жодного відношення. За всю свою діяльність ніколи не співпрацювали з власником цього т/з та його водієм. В базі даних підприємств такої ТТН не існує та такого перевезення не здійснювалося.
Крім того, ТОВ «Агрофемілі» зазначило, що не здійснювало покупку 30.04.2024 товару в ПП «Лемар Агро» (а.с.33, 34 зворот).
Суд першої інстанції доцільно зауважив, що ТТН від 30.04.2024 має суттєві недоліки, оскільки не містить підписів та відбитків печаток підприємств, зазначення вартості товару, супровідних документів на вантаж уповноважених осіб. 
У зв`язку з викладеним, супровідним листом від 24.05.2024 матеріали справи про порушення скеровано за місцезнаходженням ОСОБА_1 , який проживає у Тернопільській області у Відділ державного нагляду (контролю) у Тернопільській області.
Отже, саме ОСОБА_1 був тією особою, яка надавала посадовим особам відповідача ті документи, які було використано під час перевірки, так і тією особою, яка не надала передбачені ст. 48 Законом №2344-ІІІ документи (протокол про перевірку та адаптацію тахографа до транспортного засобу, а також заповнені тахокарти у кількості, що передбачена ЄУТР, або картку водія чи роздруківку даних роботи тахографа у разі обладнання транспортного засобу цифровим тахографом).
Відділом державного нагляду (контролю) у Тернопільській області скеровано позивачу повідомлення від 04.06.2024 про розгляд справи 28.04.2024 о 10:00 год, а також роз`яснено його права та повідомлено про наслідки неявки.
Дійсно, відповідне повідомлення містить невірне зазначення акта АР №059854 від 22.05.2024, а не №025040 від 01.05.2024, однак вказане є опискою, позивач був ознайомений із змістом акта від 01.05.2024.
Вказане повідомлення скеровано позивачу за його адресою, вказаною у позовній заяві.
Згідно з сервісом «Укрпошта» «трекінг» (код ШКІ на квиатнції 4602703237953) з`ясовано, що відповідне повідомлення вручене позивачу завчасно 20.06.2024 та отримано ним особисто.
Суд першої інстанції вірно вказав, що позивач будучи належним чином повідомлений про день та час розгляду справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт, на розгляд таких матеріалів не прибув. Також позивач не був позбавлений права надіслати власні пояснення та/або додаткові докази щодо складення документів відносно неналежної особи, однак таких відповідачу також не представив, як і не скористався правом на оскарження постанови про накладення штрафу до Державної служби України з безпеки на транспорті.
Також апеляційний суд зважає на те, що суд першої інстанції з метою для з`ясування всіх обставин у справі витребував у ПП «ЛЕМАР АГРО» та у ТОВ «Агрофемелі» договори, в тому числі на перевезення вантажу, на виконання яких здійснено транспортування товару згідно ТТН №Р53 від 30.04.2024 з пункту навантаження «Львівська область, Стрийський район, с. Дубліни, вул. Шевченка, 257» у пункт розвантаження «с. Гусяти» вантажовідправником ПП «ЛЕМАР АГРО» до вантажоодержувача ТОВ «Агрофемелі».
Відповідно до наданих письмових пояснень однакового змісту від третіх осіб такі підприємства жодних правовідносин з громадянином ОСОБА_2 не мали, він не є водієм таких підприємств, а автомобіль Мерседес-Бенц Спрінтер д.н.з. НОМЕР_1 у власності та користуванні ПП «ЛЕМАР АГРО» та ТОВ «Агрофемелі» ніколи не перебував. Зазначено також, що жодних замовлень на перевезення продукції у громадянина О. Кісь треті особи не розміщували, а про походження ТТН Р53 від 30.04.2024 їм не відомо, як і не відомо на якій підставі у даному документі були вказані реквізити цих підприємств. 
За таких обставин, витребувані судом документи не надано, адже жодні документи з приводу вищевказаного перевезення у третіх осіб відсутні (арк. справи 67, 69).
Як у суді першої інстанції, так і суду апеляційної інстанції доказів на спростування позиції третіх осіб, які заперечують свою причетність до перевезень позивача, здійснених ним особисто на його власному автомобілі 01.05.2024, стороною апелянта не надано та до матеріалів справи не долучено.
За таких обставин, апеляційний суд вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 є автомобільним перевізником у розумінні Закону №2344-ІІІ, відповідно, є суб`єктом відповідальності за цим Законом в межах спірних правовідносин.
Відповідно до частин першої - четвертої статті 242 КАС України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.
Частиною 2 ст. 77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Згідно з ч. 2 ст. 6 КАС України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.
Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «РуїзТорія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
Інші зазначені апелянтом в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.
З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Оскільки за наслідками апеляційного перегляду судове рішення, яким позивачу відмовлено у задоволенні позову відмовлено залишено без змін, підстави для розподілу судових витрат, у тому числі на професійну правничу допомогу, відповідно до приписів ст. 139 КАС України відсутні.
Керуючись ст. 241, 243, 286, 243, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2024 року у справі №500/4410/24 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Р. П. Сеник 	
судді	 	Т. В. Онишкевич 	
 	 	Н. М. Судова-Хомюк