КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
14 квітня 2025 року 
м. Київ
єдиний унікальний номер судової справи 757/33049/22-ц
номер провадження 22-ц/824/3996/2025
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду 
цивільних справ:
головуючого - судді	Лапчевської О.Ф.,	
суддів	Березовенко Р.В., Мостової Г.І.,	
за участю секретаря судового засідання	                                  Єфіменко І.О.,	
учасники справи: представник позивача ОСОБА_1 ,
представник відповідачів Степанчук О.М.,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_1 
на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 11 липня 2024 року /суддя Юзькова О.Л./
у справі за позовом ОСОБА_2 до Київської міської ради, Територіальна громада м. Бобровиці Чернігівської області в особі Бобровицької міської ради Бобровицького району Чернігівської області, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: Сьома київська державна нотаріальна контора, Бобровицька районна державна нотаріальна контора Чернігівської області про встановлення факту, що має юридичне значення, -
 
В С Т А Н О В И В:
 
ОСОБА_2   звернувся до суду з позовом, в якому просив встановити юридичний факт постійного проживання   ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із   ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , померлою ІНФОРМАЦІЯ_4 , за адресою:   АДРЕСА_1 , на день відкриття спадщини   ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Рішенням  Шевченківського районного суду міста Києва від 11 липня 2024 року у задоволенні позову відмовлено. /т. 3 а.с. 63-69/
Не погоджуючись з вказаним рішенням, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_1  звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив рішення скасувати, задовольнивши позовні вимоги.
На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилався на необґрунтованість висновків суду першої інстанції. Вважає, що судом першої інстанції не врахував норми матеріального та процесуального права, зокрема ст. 1264 ЦК України, яка визначає право на спадкування четвертої черги для осіб, що проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років. Суд не взяв до уваги надані позивачем докази (акти сплати комунальних послуг, договір оренди тощо), які підтверджують факт спільного проживання брата позивача, ОСОБА_5 , з бабусею, ОСОБА_6 , а також клопотання про виклик свідків. Наголошував, що встановлення факту спільного проживання має ключове значення для оформлення спадкових прав позивача після смерті брата, який фактично прийняв спадщину бабусі, але помер, не оформивши її юридично.
Представник ОСОБА_4   - адвокат Степанчук О.М. звернувся з відзивом на апеляційну скаргу, який апеляційним судом не приймається, оскільки порушено порядок його подачі за ч. 8 ст. 14 ЦПК України.
Відповідачі Київська міська рада, Територіальна громада м. Бобровиці Чернігівської області в особі Бобровицької міської ради Бобровицького району Чернігівської області, та треті особи в судове засідання не з`явились, про час та дату судового розгляду повідомлені належним чином, тому колегія суддів вважає за можливе розглядати справу за їх відсутності у відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України.
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились у судове засідання, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а судове рішення залишенню без змін на підставі наступного.
Судом встановлено, що ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 , є матір`ю позивача ОСОБА_2 та померлого ОСОБА_5 - рідного по матері брата ОСОБА_2 , а ОСОБА_8 є батьком ОСОБА_5 , чоловіком ОСОБА_7 та сином ОСОБА_6 (копії відповідних свідоцтв наявні в матеріалах справи).
Як свідчать матеріали справи, ОСОБА_6 , на підставі свідоцтв про право на спадщину за законом від 17.11.1999 року, що видані державним нотаріусом Бобровицької районної державної нотаріальної контори за реєстровим №2377 та №2379, належав будинок та земельна ділянка, розташовані по АДРЕСА_1 .
ІНФОРМАЦІЯ_8, що підтверджується копією свідоцтва про смерть, ОСОБА_8 помер.
28.10.2009 року ОСОБА_6 звернулась до приватного нотаріуса Бобровицького районного нотаріального округу Чернігівської області Андрюхіної Л.М. із заявою про прийняття спадщини, що відкрилася після смерті її сина ОСОБА_8 . На підставі цієї заяви відкрита спадкова справа № 1165/2009; свідоцтво про право на спадщину за законом у цій справі не видавалось.
Згідно з копією довідки Житлово-будівельного кооперативу «Локомотив-10» Дарницького району м. Києва від 22.07.2015 року № 140, ОСОБА_5 з 07.02.1991 року по дату видачі цієї довідки був зареєстрований та проживав в АДРЕСА_2 .
ІНФОРМАЦІЯ_4 померла ОСОБА_6 , що підтверджено копією свідоцтва про її смерть. Після смерті останньої залишилось спадкове майно, зокрема згаданий вище житловий будинок, земельна ділянка та частина квартири успадкована після смерті сина.
Під час розгляду справи не було встановлено обставин, які б свідчили про те, що ОСОБА_5 звертався до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, що відкрилася після смерті ОСОБА_6 .
ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Бобровиця помер ОСОБА_5 , що підтверджується копіями свідоцтва про його смерть та про поховання.
Після смерті останнього відкрилась спадщина та до його майна відкрито спадкову справу на підставі заяви його двоюрідного дядька ОСОБА_9 від 20.09.2017 року. Також із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_6 звернувся рідний брат (по матері) ОСОБА_5 - ОСОБА_2 . Це підтверджено копією спадкової справи № 493/2017 до майна померлого ОСОБА_5 , що заведена Сьомою київською державною нотаріальною конторою.
Відповідно до копії спадкової справи №450/2017, 23.10.2017 року із заявою про прийняття спадщини після смерті спадкодавця ОСОБА_6 звернувся її племінник ОСОБА_9 . Листом від 23.10.2017 № 3121/02-14 йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_6 у зв`язку із пропуском шестимісячного строку для прийняття спадщини.
Також встановлено, що рішення Бобровицького районного суду Чернігівської області від 26.09.2018 року у справі №729/797/18 ОСОБА_9 визначено додатковий строк у три місяці з дня набрання рішенням законної сили для подання заяви про прийняття спадщини після померлої ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 .
ІНФОРМАЦІЯ_7 , ОСОБА_9 помер, а його правонаступниками та спадкоємицями є його донька, ОСОБА_3 та дружина, ОСОБА_4 про що свідчить постанова Чернігівського апеляційного суду від 12.04.2023 року у справі №729/797/18 (копія наявна в матеріалах справи).
Як свідчать матеріали справи, 02.07.2020 року державним нотаріусом Сьомої київської державної нотаріальної контори Жижкевичу Андрію Васильовичу видано свідоцтво про право на спадщину за законом, яка відкрилася після смерті його брата ОСОБА_5 , а саме на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 , що належала на підставі свідоцтва про право власності померлому ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8 , який спадщину фактично прийняв, але не оформив своїх спадкових прав.
Так як ОСОБА_5 був зареєстрований та проживав разом з батьком ОСОБА_8 на день смерті останнього, і даних про подання ОСОБА_5 заяви про відмову від прийняття цієї спадщини у справі нема, то в силу ч.3 ст. 1268 ЦК України він прийняв спадщину, що відкрилася після смерті батька ОСОБА_8 .
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, судом першої інстанції вірно оцінені доводи позову та докази, на які посилається позивач.
Так, суд першої інстанції критично оцінив долучені позивачем: копію акту про спільне проживання від 04.11.2017 року, складеного сусідами ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 де вказано, що внук ОСОБА_6 - ОСОБА_5 , починаючи з липня 2011 р. по серпень 2017 р. проживав разом з нею в АДРЕСА_1 ; копії квитанцій про сплату комунальних та телекомунікаційних послуг за період з 26.06.2011 року по 26.12.2013 року; копію акту про зняття (заміну) лічильника природнього газу від 21.01.2015 року; копію довідки про звільнення ОСОБА_5 від 22.02.2017 року; копію договору оренди приміщення від 10.07.2013року, адже такі докази є суперечливими як між собою, так і з доказами долученими ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , а також та не містять змістовної інформації щодо предмета доказування.
З урахуванням інших доказів, що містяться в матеріалах справи, суд першої інстанції вірно вважав, що позивачем не надано достатньо доказів для підтвердження факту спільного постійного проживання його покійного брата ОСОБА_5 з ОСОБА_6 на момент її смерті.
Так, долучена до матеріалів справи копія рішення Бобровицького районного суду Чернігівської області від 26.08.2018 року у справі №729/292/18 також підтверджує, що з ОСОБА_6 на момент її смерті в будинку АДРЕСА_1 ніхто не проживав.
Більш ретельно ця обставина у вказаній справі досліджувалась та оцінювалась судом апеляційної інстанції, про що складено відповідні висновки, які підтверджуються наявною копією постанови Чернігівського апеляційного суду від 12.04.2023 року.
Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справ.
Ч.1, ч.6, ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Згідно ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Встановлено, що спадкоємцями після смерті ОСОБА_6 за законом були ОСОБА_5 (внук) та ОСОБА_9 (племінник).
За правилами ч.1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Відповідно до ст. 1269, ч.2 ст. 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
Відповідно до ст. 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.
Особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до ч.3 ст. 1272 ЦК України.
Матеріали справи не містять доказів того, що  ОСОБА_5 , який був спадкоємцем, звертався до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 чи то із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на підтвердження факту прийняття спадщини.
Згідно ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутись до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.
За правилами ч.1 ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.
Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно п.4 Висновку Верховного Суду України від 01.07.2013 р., викладених у постановах, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 Цивільного процесуального кодексу України, за перше півріччя 2013 року передбачено, що у спадкоємця, який прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають із часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до гл. 29 ЦК України. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає в нього з моменту державної реєстрації цього майна
Ч.1 ст. 392 ЦКУ передбачає, що власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визначається іншою особою.
Згідно позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду викладеній в постанові від 22.09.2021 року у справі №227/3750/19, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення у нотаріальному порядку, належним способом судового захисту прав може бути звернення до суду в порядку позовного провадження з вимогами про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем однією сім`єю на час відкриття спадщини, визнати за нею право власності в порядку спадкування.
Позивачем не доведено, що його покійний брат ОСОБА_5 , за життя, протягом чотирьох років після смерті ОСОБА_6 , у зв`язку з неможливістю оформити належним чином спадщину звертався до суду щодо захисту своїх прав, що свідчить про відсутність у нього на те волі, а тому є таким, що в спадщину не вступив.
Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч. 1 ст. 25 ЦПК України, здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи.
Разом із цим, згідно ч. 4 ст. 25 ЦК України, цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті.
Юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника.
Позивачем же заявлені вимоги, якими необхідно вирішувати права та інтереси померлого брата  - проживання з померлою бабусею, а не особистих права позивача, що не передбачено законодавством України.
Підсумовуючи вищенаведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав для скасування рішення. 
Апелянт стверджує, що суд першої інстанції не врахував норми ст. 1264 ЦК України про право на спадкування четвертої черги для осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років, а також проігнорував докази спільного проживання ОСОБА_5 з ОСОБА_6 , зокрема акти сплати комунальних послуг, договір оренди та клопотання про виклик свідків. 
Однак ці доводи не підтверджуються матеріалами справи та суперечать встановленим обставинам.
Колегія суддів зазначає, що позивач не надав переконливих доказів, які б однозначно свідчили про постійне спільне проживання ОСОБА_5 з ОСОБА_6 на момент відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_4 . Надані копії квитанцій про сплату комунальних послуг, акту заміни лічильника, договору оренди та довідки про звільнення не містять чітких відомостей, які б підтверджували факт проживання саме в будинку за адресою: АДРЕСА_1 , протягом необхідного періоду. Акт про спільне проживання від 04.11.2017 року, складений сусідами, має суперечності з іншими доказами, зокрема з довідкою ЖБК «Локомотив-10» від 22.07.2015 року, яка підтверджує реєстрацію та проживання ОСОБА_5 в АДРЕСА_2 з 07.02.1991 року до 2015 року. Всі ці докази вже були предметом оцінки судами у справі №729/797/18.
Таким чином, ці докази не відповідають вимогам ст. 76 ЦПК України щодо достовірності та достатності для встановлення юридичного факту.
Крім того, колегія суддів звертає увагу на правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 25.01.2023 року у справі № 753/11662/20, де зазначено, що встановлення факту спільного проживання померлої особи зі спадкодавцем після їхньої смерті не може бути предметом судового розгляду, оскільки цивільна правоздатність фізичної особи припиняється з моментом її смерті (ч. 4 ст. 25 ЦК України). Позивач просить встановити юридичний факт, який стосується прав та інтересів померлого ОСОБА_5 , а не його власних прав, що суперечить ч. 1 ст. 4 ЦПК України, яка передбачає захист прав самого заявника.
Апелянт також помилково посилається на ст. 1264 ЦК України, оскільки, аналогічно, ця норма застосовується до живих осіб, які можуть підтвердити факт спільного проживання зі спадкодавцем для реалізації спадкових прав. У цій справі ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , і позивач не довів, що за життя його брат вчиняв дії для оформлення спадщини після ОСОБА_6 , наприклад, шляхом подання заяви до нотаріуса відповідно до ст. 1269 ЦК України чи звернення до суду для захисту своїх прав. Відсутність таких дій свідчить про те, що ОСОБА_5 не виявив волі до прийняття спадщини, що підтверджується ч. 1 ст. 1272 ЦК України, яка вважає спадкоємця таким, що не прийняв спадщину, якщо він не подав заяву в установлений строк.
Клопотання позивача про виклик свідків суд першої інстанції також обґрунтовано відхилив, оскільки, відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а показання свідків без документального підтвердження не можуть вважатися достатніми для встановлення факту постійного проживання. 
Крім того, рішення Бобровицького районного суду Чернігівської області від 26.08.2018 року у справі № 729/292/18, яке набрало законної сили, встановило, що на момент смерті ОСОБА_6 в будинку за адресою: АДРЕСА_1 , ніхто не проживав. 
Ця обставина, відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, не підлягає повторному доказуванню, що додатково спростовує доводи апеляційної скарги.
Верховний Суд у постанові від 04.11.2020 року у справі № 591/4247/18 також підкреслив, що встановлення факту спільного проживання померлої особи зі спадкодавцем після їхньої смерті не відповідає меті судового захисту, оскільки не створює правових наслідків для позивача, а спрямоване на встановлення прав померлого, що не допускається законодавством. У цій справі позивач намагається через встановлення факту проживання брата з бабусею оформити спадкові права на майно, яке ОСОБА_5 за життя не прийняв, що не відповідає вимогам ст. 1297 ЦК України щодо обов`язку спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно.
Таким чином, доводи апеляційної скарги ґрунтуються на хибному тлумаченні норм права та не підтверджуються доказами, які б спростовували висновки суду першої інстанції.
Отже,  доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та містяться на формальних міркуваннях.
Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати покладаються на апелянта.
Керуючись ст.ст.  375, 381, 382 ЦПК України, суд, - 
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу  представника ОСОБА_2 - ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 11 липня 2024 року - залишити без задоволення.   
Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 11 липня 2024 року - залишити без змін.  
Постанову суду апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення.
 
Головуючий:                                        Судді: