ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4950/25 Справа № 175/1138/15-ц 	  	Суддя у 1-й інстанції - Журавель  Т. С. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2025 року                                 м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Агєєва О.В.,
суддів: Космачевської Т.В., Халаджи О.В.,
за участю секретаря судового засідання Триполець В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпро цивільну справу №175/1138/15-ц за скаргою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Слобожанський відділ державної виконавчої служби у Дніпровському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), Акціонерне товариство «Комерційний банк «Приват-Банк», на бездіяльність державного виконавця, за апеляційною скаргою представника Слобожанського відділу державної виконавчої служби у Дніпровському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) - Дзіжка Романа Юрійовича, та апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Кисельова Богдана В`ячеславовича, на ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 28 лютого 2025 року, ухвалене у складі судді Журавель Т.С., -

ВСТАНОВИВ:

Представник ОСОБА_1 - адвокат Кисельов Б.В. звернувся до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області зі скаргою на бездіяльність державного виконавця Слобожанського відділу державної виконавчої служби у Дніпровському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) щодо зняття арешту з майна боржника. Обґрунтовуючи скаргу зазначає, що на виконанні у Слобожанському ВДВС перебувало виконавче провадження ВП №50240101 з примусового виконання виконавчого листа №2-175/1138/15, виданого 16 грудня 2015 року Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приват Банк», заборгованості у розмірі 387 291,73 грн.
Вказує, що в рамках виконавчого провадження ВП №50240101 державним виконавцем було накладено арешт на майно боржника та внесено записи про обтяження до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за №13415442 та №12089991.
Виконавче провадження ВП №50240101 було завершено 30 травня 2016 року та знищено за закінченням терміну зберігання.
20 травня 2022 року АТ КБ «Приват Банк» повідомив виконавчу службу про те, що у боржника ОСОБА_1 відсутня заборгованість по рішенню суду у справі №2-175/1138/15, у зв`язку з чим ОСОБА_1 звернулась до державного виконавця з заявою про скасування арешту майна. Державним виконавцем було вилучено запис про обтяження №12089991, при цьому щодо вилучення запису №13415442 було відмовлено, у зв`язку з тим, що боржником не сплачений виконавчий збір.
Ухвалою судді Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 28 лютого 2025 року скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано неправомірною бездіяльність Слобожанського ВДВС у Дніпровському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), щодо зняття арешту з майна боржника, реєстраційний номер обтяження №13415442 від 24 лютого 2016 року, накладеного на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження у ВП №50240101, виданої заступником начальника відділу ДВС Дніпропетровського РУЮ Кущенко Ю.В. від 19 лютого 2016 року.
У задоволенні іншої частини вимог скарги — відмовлено.

Не погодившись з зазначеним судовим рішенням, представник Слобожанського відділу державної виконавчої служби у Дніпровському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Дзіжко Р.Ю. подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення норм матеріального права, невмотивованість та незаконність рішення суду першої інстанції, просив Ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 28 лютого 2025 року скасувати.
В обґрунтування скарги зазначає, що судом першої інстанції не розглянуто в повній мірі обставини справи, та допущено помилкове обґрунтування щодо задоволення скарги та зобов`язання скасувати арешти накладені під час примусового виконання рішення суду.

Представник скаржника ОСОБА_1 - адвокат Кисельов Б.В. подав відзив на апеляційну скаргу, в якому вважає апеляційну скаргу ВДВС такою, що не підлягає задоволенню. 
Вказує, що посилання виконавця на те, що відсутні законні підстави для припинення чинності арешту майна боржника, через несплату виконавчого збору - є помилковими, з огляду на те, що відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. При здійсненні своєї діяльності виконавці керуються Законом України «Про виконавче провадження». Відповідно до ст.27 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Дана норма Закону визначає те, що виконавець має право стягувати з боржника виконавчий збір при примусовому виконанні рішення.
Тобто, законом не визначено обов`язок особи сплачувати виконавчий збір, а лише визначено, що виконавець має право на його стягнення при наявності відповідної постанови.
У зв`язку з чим, просив у задоволенні апеляційної скарги представника Слобожанського ВДВС у Дніпровському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) відмовити з підстав того, що рішення суду виконано в повному обсязі, відсутні підстави для обмеження конституційних прав особи шляхом залишення обтяження його майна.

Окрім цього, представник ОСОБА_1 - адвокат Кисельов Б.В. не погодившись з зазначеним судовим рішенням, теж подав апеляційну скаргу, в якій вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню через невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, а також неправильне застосування норм матеріального права та висновків Верховного суду, а тому ухвала підлягає частковому скасуванню.
Зазначає, що наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном. При винесенні рішення суд першої інстанції не врахував правові висновки Верховного суду щодо зобов`язання скасувати арешти на майно боржника, а врахував частково, лише в частині визнання дій неправомірними. Вважає, що вибіркове врахування судом першої інстанції висновків Верховного суду не призвело до відновлення порушених прав особи на мирне володіння та розпорядження своїм майном, що не є вірним.
Вказує, що у даній справі скаржник звернувся за захистом своїх порушених прав, яке полягає у тривалому незняті арешту з майна (більше 9 років) при знищеному виконавчому провадженню та просив суд здійснити ефективний захист порушеного права, шляхом зобов`язання вчинити певні дії спрямовані на відновлення порушених прав. Однак, суд лише визнав бездіяльність неправомірною, що не несе за собою настання будь-яких наслідків, спрямованих на відновлення порушених прав за захистом яких звернулась особа.
Зазначає, що за результатами розгляду скарги суд визнав бездіяльність неправомірною та не зобов`язав вчинити дії, що не передбачено ст.451 ЦПК України, у зв`язку з чим просив ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 28 лютого 2025 року в частині відмови у зобов`язанні Слобожанського відділу державної виконавчої служби у Дніпровському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), припинити чинність арешту майна боржника – скасувати, та у скасованій частині ухвалити нове судове рішення, яким зобов`язати Слобожанський відділ державної виконавчої служби у Дніпровському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) припинити чинність арешту майна (зняти арешт з майна) ОСОБА_1 , накладений постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження №50240101, видану 19 лютого 2016 року ВДВС Дніпропетровського РУЮ заступником начальника відділу ДВС Кущенко Ю.В.

Представник скаржника ОСОБА_1 - адвокат Кисельов Б.В. у судовому засіданні підтримав доводи своєї апеляційної скарги, проти доводів апеляційної скарги представника Слобожанського ВДВС у Дніпровському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) заперечував, просив у її задоволенні відмовити. 
ОСОБА_1 та представник Слобожанського ВДВС у Дніпровському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) в судове засідання апеляційного суду не з`явились, про дату час та місце розгляду прави в установленому законом порядку.
Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання, оскільки, відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, представника заявника, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційних скарг та відзиву, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга представника скаржника ОСОБА_1 - адвоката Кисельова Б.В. підлягає задоволенню, а у задоволенні апеляційної скарги представника Слобожанського ВДВС у Дніпровському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса)слід відмовити з огляду на наступне.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Ухвала суду першої інстанції не в повній мірі відповідає вказаним вимогам закону.
Судом встановлено, що на підставі виконавчого листа №2-175/1138/15, виданого Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області від 16 грудня 2015 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості на загальну суму 38 887 291,73 грн., 19 лютого 2016 року було відкрито виконавче провадження ВП №50240101.
19 лютого 2016 року державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, на підставі якої внесено запис про обтяження до Єдиного державного реєстру №13415442.
       26 лютого 2016 року винесено постанову про стягнення виконавчого збору в розмірі 38 729,17 грн.
30 травня 2016 року відповідно до п.10 ч.1 ст.49 ЗУ «Про виконавче провадження» (в редакції чинній на момент прийняття рішення) винесено постанову про закінчення виконавчого провадження (направлення виконавчого документа за належністю до іншого органу ДВС) у зв?язку з перебуванням боржника в трудових відносинах з ТОВ СКМ ТРЕЙД, виконавчий документ направлено за належністю.
Згідно довідки АТ КБ «Приват Банк», станом на 06 лютого 2025 року у ОСОБА_1 не має заборгованості перед АТ КБ «Приват Банк».
Як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Держаного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 04 грудня 2024 року, встановлено наявність запису про обтяження, а саме: запис №13415442, який внесений на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження у ВП №50240101, виданої заступником начальника відділу ДВС Дніпропетровського РУЮ Кущенко Ю.В. від 19 лютого 2016 року.
22 жовтня 2024 року ОСОБА_1 через свого представника звернулася до Слобожанського відділу державної виконавчої служби у Дніпровському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) з заявою про вилучення запису про арешт майна №13415442 з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, в рамках ВП №50240101.
Листом Слобожанського відділу державної виконавчої служби у Дніпровському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 27 листопада 2024 року № 28.1/162678 Тарасенко В.М. повідомлено, що виконавче провадження ВП №50240101 знищено за закінченням трирічного строку зберігання. Шляхом перевірки депозитних книг було встановлено, що жодні кошти за виконавчим провадженням № 50240101 (виконавчого збору, витрат) на депозитний рахунок відділу не надходили, у зв`язку з чим відсутні законні підстави припинити чинність арешту майна.
Судом встановлено, що виконавче провадження №50240101 було закінчено у зв`язку з направленням виконавчого документа за належністю до іншого органу ДВС, при цьому арешт на майно боржника скасований не був.

За змістом ст.1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно ст.2 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: 1) верховенства права; 2) обов`язковості виконання рішень; 3) законності; 4) диспозитивності; 5) справедливості, неупередженості та об`єктивності; 6) гласності та відкритості виконавчого провадження; 7) розумності строків виконавчого провадження; 8) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; 9) забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.
Пунктом 1 ч.1 ст.10 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що заходами примусового виконання рішень є звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами.
Частинами 1, 2, 5 ст.13 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. Арешт на майно (кошти) накладається не пізніше наступного робочого дня після його виявлення, крім випадку, передбаченого ч. 7 ст. 26 цього Закону. Постанова про зняття арешту виноситься виконавцем не пізніше наступного робочого дня після надходження до нього документів, що підтверджують наявність підстав, передбачених ч. 4 ст. 59 цього Закону, та надсилається в той самий день органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника.
За змістом ст.18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом. Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку; здійснювати реєстрацію обтяжень майна в процесі та у зв`язку з виконавчим провадженням. Під час виконання рішень виконавець має право на безпосередній доступ до інформації про боржників, їхнє майно, доходи та кошти, у тому числі конфіденційної, яка міститься в державних базах даних і реєстрах, у тому числі електронних. Порядок доступу до такої інформації з баз даних та реєстрів встановлюється Міністерством юстиції України разом із державними органами, які забезпечують їх ведення.
Згідно з ч.4 ст.25 ЗУ «Про виконавче провадження» передача виконавчих проваджень від одного державного виконавця до іншого, від одного органу державної виконавчої служби до іншого або до виконавчої групи здійснюється в порядку, визначеному Міністерством юстиції України.
Порядок передачі виконавчого провадження визначено Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженою наказом від 02 квітня 2012 року №512/5 Міністерства юстиції України (далі - Інструкція).
Зі змісту Інструкції вбачається, що передача виконавчого провадження здійснюється постановою до відкриття провадження за заявою стягувача або під час виконання виконавчого листа за підстав зазначених у п.6 Інструкції.
Засобом юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень (пункт 1 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах»).
Статтею 447-1 ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.
Частиною 1 статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Задовольняючи частково скаргу ОСОБА_1 , суд першої інстанції вірно виходив із того, що виконавче провадження №50240101 у відношенні боржника ОСОБА_1 закінчено, а за результатами пошуку в автоматизованій системі виконавчих проваджень, відсутні відкриті виконавчі провадження відносно останньої, тому і відсутні підстави для подальшого накладення арешту на майно.
Відмовляючи у знятті арешту, суд зазначив, що не має права зобов`язувати зазначених осіб до вчинення тих дій, які згідно із Законом України «Про виконавче провадження» можуть здійснюватися лише державним виконавцем або відповідною посадовою особою державної виконавчої служби.

Водночас, спір у справі, що переглядається, виник у зв`язку з оскарженням бездіяльності у вигляді не зняття арешту державним виконавцем, який здійснював виконавчі дії у виконавчому провадженні №50240101 на стадії його закінчення під час направлення виконавчого документа за належністю до іншого органу ДВС, що здійснено в межах повноважень.
Як вбачається з матеріалів справи 19 грудня 2016 року відкрито виконавче провадження з виконавчого листа №2-175/1138/15 виданого 16 грудня 2015 року Дніпропетровським районним судом про стягнення заборгованості на загальну суму в розмірі 387 291,73 грн. з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», копія постанови про відкриття виконавчого провадження направлена сторонам виконавчого провадження, боржнику - до виконання стягувачу - до відома.
19 лютого 2016 року винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, на підставі якої внесено запис про обтяження до Єдиного державного реєстру №13415442.
26 лютого 2016 року винесено постанову про стягнення виконавчого збору у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, та складає 38 729,17 грн. Копія постанови направлено сторонам виконавчого провадження.
27 травня 2016 року винесено постанову про стягнення витрат на проведення виконавчих дій в розмірі 153,51 грн. копія постанови направлено сторонам.
30 травня 2016 року відповідно до п.10 ч.1 ст. 49 ЗУ «Про виконавче провадження» (статті Закону зазначено в редакції чинній на момент прийняття рішення) винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, та виконавчий документ направлено за належністю (направлення виконавчого документа за належністю до іншого органу ДВС). Повторно виконавчий документ на виконання не надходив.
Виконавче провадження знищено, за закінченням трирічного строку зберігання.
Відповідно до ст.50 ЗУ «Про виконавче провадження» в редакції яка діяла на момент вчинення виконавчої дії за ВП №50240101 визначено наслідки завершення виконавчого провадження, відповідно до вимог якої, у разі закінчення виконавчого провадження, зокрема, (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), арешт накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження.
Колегія суддів наголошує, що вимоги Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, що діяла на момент закінчення виконавчого провадження) не встановлювало обов`язку державного виконавця знімати арешт з майна боржника у випадку направлення виконавчого документа до іншого органу.
При цьому наразі у ОСОБА_1 заборгованість перед АТ КБ «Приват Банк» відсутня, тобто виконавчий лист №2-175/1138/15 фактично є виконаним, а наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном, про що неодноразово зазначав Верховний Суд, зокрема і у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 2/0301/806/11 (провадження № 61-3814св22).
Крім того, колегія суддів зауважує, що застосування арешту майна боржника як обмежувальний захід не повинен призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом.
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Указані норми визначають непорушність права власності (в тому числі приватної) та неможливість позбавлення чи обмеження особи у здійсненні нею права власності.
Зазначені приписи покладають на державу позитивні зобов`язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення особи права власності не тільки на законодавчому рівні, а й під час здійснення суб`єктами суспільних відносин правореалізаційної та правозастосовчої діяльності. Обмеження позитивних зобов`язань держави лише законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками належних їм прав, що буде суперечити нормам Конституції України та Конвенції.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Зазначеними приписами саме на суд покладено виконання позитивних зобов`язань держави щодо вирішення спорів між учасниками юридичного конфлікту, які виникають між ними у відносинах власності при реалізації належних їм правомочностей.
Суд повинен реалізовувати своє основне завдання (стаття 2 ЦПК України), а саме справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення спорів на засадах верховенства права з метою ефективного забезпечення кожному права на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

У даній правовій ситуації відмова у задоволенні скарги в частині щодо зняття арешту, накладеного на все майно ОСОБА_1 у виконавчому провадженні №50240101, унеможливила б у подальшому здійснення належного захисту майнових прав заявника, оскільки чинне законодавство не регулює питання зняття обтяжень з майна боржника у випадку добровільного виконання виконавчого документа після повернення його стягувачу.
При цьому суд апеляційної інстанції враховує те, що наявність протягом тривалого часу (майже 9 років) нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, а також за відсутності будь-яких відомостей стосовно рішення про стягнення виконавчого збору, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.
       
На підставі зазначеного колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що незняття ДВС арешту з майна боржника у виконавчому провадженні саме за обставинами цієї справи є протиправною бездіяльністю органу державної виконавчої служби, і порушене право ОСОБА_1 підлягає захисту.

Відповідно до ч.ч.3, 8, ст.83 ЦПК України відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Колегія суддів вважає, що посилання представником Слобожанського ВДВС у апеляційній скарзі на несплату боржником виконавчого збору по вказаному виконавчому провадженню не є підставою для скасування оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, оскільки таких аргументів у суді першої інстанції ДВС не наводила і відповідних доказів не надавала. Крім того, у матеріалах справи відсутні дані, що з метою стягнення виконавчого збору державний виконавець виносив постанову, відкривав виконавче провадження і задля виконання цього виконавчого документа накладав арешт на майно боржника.

       За таких обставин та враховуючи добровільне погашення боржником боргу за виконавчим листом, відсутність виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, відсутність будь-яких відомостей стосовно рішення виконавця про стягнення з боржника виконавчого збору саме у виконавчому провадженні з виконання листа №2-175/1138/15 виданого 16 грудня 2015 року Дніпропетровським районним судом про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості на загальну суму в розмірі 387 291,73 грн., наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника та відсутність необхідності подальшого застосування такого арешту на майно боржника, що є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном, колегія суддів приходить до висновку, що вимога заявника про зняття арешту є цілком обґрунтованою і такою, що підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції в частині відмови - скасуванню, як помилкове, оскільки вимога про зобов`язання ДВС зняти арешт з майна боржника є належним та дієвим способом захисту порушеного права.

       Викладені у цій постанові мотиви узгоджуються із висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 01 листопада 2021 року у справі №21/170-08, від 03 листопада 2021 року у справі №161/14034/20 (провадження №61-1980св21), від 22 грудня 2021 року у справі №645/6694/15-ц (провадження №61-18160св19).

       Відповідно до п.п.3 та 4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.
Враховуючи наведене вище, доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 є обгрунтованими, рішення суду в наведеній частині підлягає скасуванню з ухваленням нового, яким зобов`язати Слобожанський відділ державної виконавчої служби у Дніпровському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) припинити чинність арешту майна (зняти арешт з майна) ОСОБА_1 накладений постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження №50240101, видану 19 лютого 2016 року ВДВС Дніпропетровського РУЮ заступником начальника відділу ДВС Кущенко Ю.В.
З наведених вище підстав у задоволенні апеляційної скарги представника Слобожанського ВДВС у Дніпровському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м Одеса) слід відмовити.
       
Окрім цього, усвоїй апеляційній скарзі представник  ОСОБА_1 - адвокат Кисельов Б.В. просить стягнути судові витрати із Слобожанського відділу державної виконавчої служби у Дніпровському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) у розмірі 5000 грн.
Колегія суддів зазначає, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (ст.15 ЦПК України).
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п.12 ч.3 ст.2 ЦПК України).
Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат (ст. 134 ЦПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (ст. 137 ЦПК України); 3) розподіл судових витрат між сторонами (ст. 141 ЦПК України).
Згідно зі ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила, або має сплатити, у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Як вбачається з матеріалів справи, доказів у розумінні вимог ст.141 ЦПК Українипредставник  ОСОБА_1 - адвокат Кисельов Б.В. суду не надав, а отже у суду відсутні підстави для задоволення заяви про стягнення з Слобожанського відділу державної виконавчої служби у Дніпровському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на користь  ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).
Задовольняючи апеляційну скаргу ОСОБА_1 , з урахуванням вимог ст.141 ЦПК України, ставок судового збору, передбачених ст.4 Закону України «Про судовий збір», апеляційний суд вважає за необхідне стягнути з Слобожанського відділу державної виконавчої служби у Дніпровському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) на користь ОСОБА_1  судові витрати, а саме судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції у розмірі 605,60грн., сплачений ОСОБА_1 23 квітня 2025 року згідно квитанції 4406-2883-3545-0105.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд –

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні апеляційної скарги Слобожанського відділу державної виконавчої служби у Дніпровському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) - відмовити.
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Кисельова Богдана В`ячеславовича -задовольнити.
Ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 28 лютого 2025 року у цивільній справі №175/1138/15-ц за скаргою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Слобожанський відділ державної виконавчої служби у Дніпровському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), Акціонерне товариство «Комерційний банк «Приват-Банк», на бездіяльність державного виконавця, за апеляційною скаргою представника Слобожанського відділу державної виконавчої служби у Дніпровському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Дзіжка Романа Юрійовича,в частині відмови у зобов`язанні Слобожанського відділу державної виконавчої служби у Дніпровському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) припинити чинність арешту майна боржника, накладеного постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження №50240101, видану 19.02.2016 ВДВС Дніпропетровського РУЮ заступником начальника відділу ДВС Кущенко Ю.В. – скасувати.
Ухвалити у скасованій частині нове рішення.
Зобов`язати Слобожанський відділ державної виконавчої служби у Дніпровському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) припинити чинність арешту майна (зняти арешт з майна) ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), накладений постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження №50240101, виданою 19 лютого 2016 року відділом державної виконавчої служби Дніпропетровського районного управління юстиції.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Стягнути з Слобожанського відділу державної виконавчої служби у Дніпровському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 605 (шістсот п`ять) грн. 60 коп.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бутиоскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повна постанова складена 21.05.2025р.

Головуючий суддя О.В. Агєєв