ф
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 травня 2025 року 
м. Київ
справа № 826/13872/17
адміністративне провадження № К/9901/54708/18 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого судді-доповідача: Васильєвої І.А., Судді: Юрченко В.П., Хохуляк В.В., розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Головного управління ДФС у Київській області (правонаступник Головне управління ДПС у Київській області)
на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 26.01.2018 року (Суддя: Маруліна Л.О.)
та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 29.05.2018 року (Судді: Карпушова О.В., Губська Л.В., Кобаль М.І.)
у справі № 826/13872/17 
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма «Грона»
до Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області  
про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, - 
ВСТАНОВИВ:
В жовтні 2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю Фірма «Грона» (далі - позивач, ТОВ Фірма «Грона») звернулося до Окружного адміністративного суду м. Києва із адміністративним позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № 002898141 від 01.08.2017 р. в частині нарахованої пені за порушення строків розрахунків у сфері зовнішньоекономічної діяльності в розмірі 107 164, 84 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилався на неправомірне нарахування відповідачем пені з 01.11.2016 року по 04.11.2016 року за порушення строків розрахунків у сфері ЗЕД, оскільки за доводами позивача, згідно коносаменту, товар по Контракту №16102015 від 09.11.2015 р. перетнув митний кордон України 03.11.2016, про що свідчить відтиск штампу на коносаменті «під митним контролем» Одеської митниці ДФС. Отже, пеня за порушення розрахунків по імпортним операціям у відповідності до вимог    ст. 4 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті»  за доводами позивача повинна нараховуватись лише за 2 дні, з 01.11.2016 р. по 02.11.2016 р. (включено), що становить 107 164, 84 грн, а не за 4 дні, як визначено відповідачем в оскаржуваному податковому повідомленні-рішенні.

З огляду на викладене, просив задовольнити позов і під час розгляду справи врахувати правові позиції Верховного Суду України, викладені в постановах від 16 січня 2012 року у справі № 21-412а11 та від 4 липня 2011 року у справі 21-136а11 (у відповідності до яких, моментом вчинення імпортної операції, зокрема моментом поставки товару за такою операцією для застосування вимог ст. 2, 4 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті»  є момент фактичного перетину імпортованим товаром митного кордону України), а також у постановах Вищого адміністративного суду України (у відповідності до яких, оформлена ВМД не є єдиним документом, яким підтверджується факти та дата фактичного переміщення товару через митний кордон України, оскільки такими є наявність на вантаж товаро-супроводжуючого документа з відтиском штампу «під митним контролем» з відповідною датою, яка підтверджує факт перетину митного кордону України) (а.с. 5-9).

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 26.01.2018 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 29.05.2018 року, адміністративний позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення № 002898141 від 01 серпня 2017 року в частині визначення суми грошового зобов`язання у розмірі 107 164,84 грн (а.с. 112-117).

Не погодившись з рішеннями судів попередніх інстанцій, відповідач звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в обґрунтування доводів якої зазначив на правомірності прийняття податкового повідомлення-рішення в оскаржуваній позивачем частині, внаслідок не врахування судами попередніх інстанції, що свідченням завершення імпортної операції є митна декларація МД (тип ІМ 40 ДЕ) від 07.11.2016 року № 125160003/2016/591755 та інвойс від 28.09.2016 року № J122063 з проставленням митним забезпеченням Одеської митниці ДФС «Під митним контролем» № 0695 від 04.11.2016 року. До того ж, скаржник посилався на безпідставне неврахування судами попередніх інстанцій листів митниці, які подані останнім на підтвердження своєї позиції стосовно того, що переміщення товару через митний кордон відбулось у період з 04.11.2016 року до 05.11.2016 року, а саме: лист Київської митниці ДФС від 26.09.2017 року № 764/2/10-70-65-41, який наданий до суду першої інстанції, та лист Одеської митниці ДФС від 23.02.2018 року № 226, який наданий до суду апеляційної інстанції.

Враховуючи викладене, скаржник просив суд задовольнити касаційну скаргу, скасувати рішення судів попередніх інстанцій та прийняти нове судове рішення про відмову в задоволені позову (а.с. 173-176).

Верховним Судом відкрито касаційне провадження у справі, закінчено підготовку справи до розгляду та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

В надісланому на адресу суду відзиві на касаційну скаргу, позивач посилався на необґрунтованість доводів касаційної скарги, оскільки факт ввезення товару, як правило, підтверджується відмітками митниці «Під митним контролем» на товаросупровідних документах (інвойсах, міжнародних товарно-транспортних накладних (CMR), коносаментах, тощо), а листи митного органу, на які посилається контролюючий орган складені вже після прийняття оскаржуваного податкового повідомлення-рішення, є внутрішньовідомчими листами цих органів, отже не є доказом моменту фактичного перетину товаром митного кордону України, та не спростовують правильність висновків судів попередніх інстанцій за результатами розгляду справи. У зв`язку з викладеним, просив суд залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій без змін (а.с. 186-190).

Відповідно до частини першої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин перевіряє правильність застосування судом першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права.

Переглянувши рішення судів попередніх інстанцій в межах доводів та вимог касаційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, за результатами проведеної відповідачем документальної виїзної позапланової перевірки ТОВ Фірма «Грона» з питань дотримання вимог валютного законодавства за період 29.04.2016    р.  по 30.06.2017 р., контролюючим органом складено акт перевірки від 19.07.2017 р. № 506/10-36-14-02-02/21178239 з висновками про порушення позивачем, зокрема вимог    ст. 2 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті»   у зв`язку з порушення термінів розрахунків у сфері зовнішньоекономічної діяльності за контрактом від 09.11.2016 року № 16102015, оскільки зовнішньоекономічна операція від 29.04.2016 на суму 700000,00 доларів США закрита з порушенням законодавчо встановлених термінів розрахунків, а саме: кількість днів порушення - 4 дні з 01.11.2016 по 04.11.2016, у зв`язку з чим у відповідності до вимог    ст. 4 Закону «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» від 23.09.1994 року №185/94-ВР  нарахована пеня в загальному розмірі 214 329, 68 грн (а.с. 11-23, 92-104, додаток № 3 до акту перевірки, а.с. 26, 107).

Згідно висновків відповідача за результатами перевірки, свідченням завершення імпортної операції є дата надходження товару на митну територію України, дата фактичного перетину ним митного кордону, що підтверджується проставлянням відповідних митних забезпечень на товарно-супровідних та товарно-транспортних документах, але за умови обов`язкової наявності митної декларації типу ІМ40.

Для проведення перевірки контролюючому органу ТОВ Фірма «Грона», крім митної декларації, надано документи, які свідчать про фактичне надходження товару на митну територію України 04.11.2016, а саме: інвойс №J122063 від 28.09.2016 з проставленим митним забезпеченням Одеської митниці ДФС «Під митним контролем» №0695, дата 04.11.2016.
Таким чином, як встановлено контролюючим органом, копія попередньої митної декларації не є свідченням завершення митної операції. На думку відповідача свідченням завершення імпортної операції є митна декларація МД (тип ІМ 40 ДЕ) №125160003/2016/591755 від 07.11.2016 та інвойс №J122063 від 28.09.2016 з проставленим митним забезпеченням Одеської митниці ДФС «Під митним контролем» №0695 від 04.11.2016.
Станом на 08.11.2016 по вказаному договору по рахунку 632 «Розрахунки з іноземними постачальниками» рахується кредиторська заборгованість у сумі 378630,00 доларів США 9683913,20 грн. Розрахунки по договору тривають.
Отже за висновком акта перевірки, зовнішньоекономічна операція від 29.04.2016 на суму 700000,00 доларів США закрита з порушенням законодавчо встановлених термінів розрахунків, кількість днів порушення - 4 дні з 01.11.2016 по 04.11.2016, що стало підставою для нарахування пені за вказаний період у розмірі 220 466, 58 грн.
На підставі висновків акта перевірки, відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення від 01.08.2017 року № 0028981411, яким позивачеві за порушення строків, передбачених ст.    2 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» нараховано пеню у розмірі 220 466, 58 грн (а.с. 91).

Незгода позивача з вищенаведеним податковим повідомленням-рішенням лише в частині нарахування пені в розмірі 107164, 84 грн за порушення строків розрахунків у сфері ЗЕД по контракту від 09.11.2016 року № 16102015 за період з 03.11.2016 року по 04.11.2016 року, позивач звернувся з цим позовом до суду. В іншій частині податкове повідомленні-рішення не є предметом позову.

Задовольняючи адміністративний позов, суди попередніх інстанцій, встановивши з матеріалів справи те, що відповідно відмітки на коносаменті «під митним контролем» товар перетнув митний кордон України 03.11.2016 року, дійшли висновку, що пеня за порушення розрахунків по експортним операціям у відповідності до вимог    ст. 4 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті»    повинна нараховуватись лише за 2 дні, з 01.11.2016 р. по 02.11.2016 р. (включено), що становить 107164, 84 грн. На підставі викладеного, суди дійшли висновку про неправомірне нарахування пені за порушення термінів розрахунків сфері ЗЕД за період з 03.11.2016 року по 04.11.2016 року та задовольнили позов, скасувавши податкове повідомлення-рішення в оскаржуваній позивачем частині на суму 107 164, 84 грн.

Переглянувши судові рішення в межах доводів касаційної скарги колегія суддів погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій з наступних підстав.

Так, розглядаючи спірні правовідносини суди попередніх інстанцій, посилаючись на акт перевірки встановили, що позивачем до перевірки наданий імпортний контракт №16102015 від 09.11.2015 р., укладений з    фірмою «Reading Вакегу Systems» (продавець), предметом якого є купівля обладнання для виробництва печива та крекерів. Сума контракту 2465300,00 доларів США. Валюта платежу - долари США. Умови платежу: перша частина 700000,00 доларів США - попередня оплата шляхом відкриття безвідкличного підтвердженого документарного акредитиву, друга частина 1165300,00 доларів США - попередня оплата шляхом відкриття безвідкличного підтвердженого документарного акредитиву, третя частина 600000,00 доларів США відповідно до графіку платежів. Умови поставки: СІР - Україна, м. Одеса. Станом на 29.04.2016 по вказаному контракту по рахунку 632 «Розрахунки з іноземними постачальниками» відсутня будь-яка заборгованість. 

Відповідно до умов контракту ТОВ Фірма «Грона» здійснено попередню оплату на користь Продавця в сумі 700000,00 доларів США. Зокрема, відповідно наданих до перевірки виписки банку про рух коштів та довідки ПАТ «Укрексімбанк» від 06.05.2016 №040- 43/2371, платіж 700000,00 доларів США на користь фірми "Reading Вакегу Systems", дата валютування 29.04.2016, граничний термін надходження товару за вказаною оплатою - 27.08.2016 (а.с. 20-23).

Разом з тим суди встановили, що не є спірним між сторонами, що згідно з Висновками Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 02.06.2016 № 680 та від 23.09.2016 № 1145, строки розрахунків за зовнішньоекономічними операціями з імпортного контракту №16102015 від 09.11.2015 р. з    фірмою «Reading Вакегу Systems» продовжені до 31.10.2016 (а.с. 72-74).

Так, на виконання умов вказаного контракту позивачем до перевірки надавались митні декларації, платіжні доручення, банківські виписки про рух коштів по валютних рахунках, товарно-транспортні документи, рахунки-фактури, обігово-сальдові відомості, а також висновки Міністерства економічного розвитку і торгівлі України щодо продовження строків розрахунків за зовнішньоекономічними операціями.

Також, як встановлено судами, позивач надав докази переказу на рахунок продавця 715 300, 00 доларів США. До того ж, згідно висновків відповідача товар за вказаним контрактом відповідно до митної декларації № 125160003/2016/591755 від 07.11.2016. отриманий 07.11.2016 (а.с. 75-79).
Крім цього, судами встановлено, що позивачем до матеріалів справи надано коносамент, з відміткою штампу 03.11.2016 «під митним контролем» Одеської митниці ДФС  (а.с. 30) і інвойс №J122063 від 28.09.2016 з проставленим митним забезпеченням Одеської митниці ДФС «Під митним контролем» №0695, дата 04.11.2016р. (а.с. 79), копію попередньої митної декларації № 125160003/2016/591643 від 31.10.2016 без проставленого митного забезпечення «Під митним контролем» (а.с. 27-29).
Надаючи оцінку висновкам судів попередніх інстанцій, в розрізі встановлених обставин справи, колегія суддів звертає увагу на наступне.
Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті»  від 23 вересня 1994 року N 185/94-ВР (далі - Закон №185/94-ВР), імпортні операції резидентів, які здійснюються на умовах відстрочення поставки, в разі, коли таке відстрочення перевищує 180 календарних днів з моменту здійснення авансового платежу або виставлення векселя на користь постачальника продукції (робіт, послуг), що імпортується, потребують висновку центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері економічного розвитку.
У відповідності до частини першої статті 4 Закону №185/94-ВР порушення резидентами, крім суб`єктів господарювання, що здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції на період її проведення, строків, передбачених статтями 1 і 2 цього Закону або встановлених Національним банком України відповідно до статей 1 і 2 цього Закону, тягне за собою стягнення пені за кожний день прострочення у розмірі 0,3 відсотка суми неодержаної виручки (вартості недопоставленого товару) в іноземній валюті, перерахованої у грошову одиницю України за валютним курсом Національного банку України на день виникнення заборгованості. Загальний розмір нарахованої пені не може перевищувати суми неодержаної виручки (вартості недопоставленого товару).

Разом з тим, Постановою Правління Національного банку України від 07.06.2016 № 342 встановлено, що розрахунки за операціями з експорту та імпорту товарів, передбачені в статтях 1 та 2 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті», повинні здійснюватися в строк, що не перевищує 120 календарних днів.

Пунктом 3.3 Інструкції про порядок здійснення контролю за експортними, імпортними операціями, затвердженої постановою Національного банку України від 24.03.99 №136, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 28.05.99 за № 338/3631 (далі - Інструкція № 136), встановлено, що банк знімає з контролю операцію резидента в разі імпорту товару з увезенням його на територію України після: отримання інформації про цю операцію в реєстрі  МД  (типу IM-40 "Імпорт", IM-41 "Реімпорт", IM-72 "Безмитна торгівля", IM-75 "Відмова на користь держави", IM-76 "Знищення або руйнування") - якщо для митного оформлення продукції використовується МД; пред`явлення резидентом документа (крім МД), який використовується для митного оформлення продукції, - якщо для митного оформлення продукції не використовується МД; пред`явлення резидентом акта, рахунку (інвойсу) або іншого документа, який згідно з умовами договору засвідчує виконання нерезидентом робіт, надання послуг, передавання прав інтелектуальної власності та інших немайнових прав, призначених для продажу (оплатної передачі), - в інших випадках.

Імпортна операція у розумінні статті 2 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті»  №185/94-ВР це здійснення суб`єктом господарювання імпорту.

За змістом абзацу 14 статті 1 Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність» від 19 квітня 1991 року №959-XII (далі - Закон № 959-XII) та підпункту 1.1 Інструкції №136, імпорт (імпорт товарів) - це купівля (у тому числі з оплатою в негрошовій формі) українськими суб`єктами зовнішньоекономічної діяльності в іноземних суб`єктів господарської діяльності товарів з ввезенням або без ввезення цих товарів на територію України, включаючи купівлю товарів, призначених для власного споживання установами та організаціями України, розташованими за її межами.

При цьому моментом здійснення експорту (імпорту) - відповідно до абзацу 38 статті 1 Закону № 959-XII є момент перетину товаром митного кордону України або переходу права власності на зазначений товар, що експортується чи імпортується, від продавця до покупця.

Таким чином, моментом вчинення імпортної операції, зокрема моментом поставки товару за такою операцією, для застосування статей 2, 4 Закону №185/94-ВР є момент фактичного перетину імпортованим товаром митного кордону України.

Аналогічний висновок щодо застосування вказаних норм права викладено в постановах Верховного Суду України від 04 липня 2011 року (№21-136а11), від 16 січня 2012 року (№21-412а11) та послідовно і в постановах Верховного Суду від 27 лютого 2018 року у справі №П/811/2370/15) та від 31 січня 2019 року у справі №802/2802/15-а, але не виключно. 

Разом з тим, як наголошено в постанові Верховного Суду від 08 липня 2022 року у справі № 810/1660/16, митне ж оформлення товарів як наступна подія після перетину митного кордону має інше правове значення. 

У взаємозв`язку із вказаним слід зазначити, що відповідно п.49 ст.4 Митного кодексу України пропуск товарів через митний кордон України - надання органом доходів і зборів відповідній особі дозволу на переміщення товарів через митний кордон України з урахуванням заявленої мети такого переміщення.

Згідно з пунктом 10 ч. 1 статті 4 Митного кодексу України дозвіл органу доходів і зборів - надання особі органом доходів і зборів усно, письмово (паперовим або електронним документом) чи шляхом проставляння відбитка особистої номерної печатки на супровідних документах (деклараціях, відомостях) права на вчинення певних дій.

Відповідно до частини першої статті 195 МК України, переміщення товарів через митний кордон України здійснюється у пунктах пропуску через державний кордон України, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України відповідно до міжнародних договорів України, укладених в установленому законом порядку.

За змістом частини першої статті 248 МК України митне оформлення розпочинається з моменту подання органу доходів і зборів декларантом або уповноваженою ним особою митної декларації або документа, який відповідно до законодавства її замінює, та документів, необхідних для митного оформлення, а в разі електронного декларування - з моменту отримання органом доходів і зборів від декларанта або уповноваженої ним особи електронної митної декларації або електронного документа, який відповідно до законодавства замінює митну декларацію.

У відповідності до частини першої статті 257 МК України декларування здійснюється шляхом заявлення за встановленою формою (письмовою, усною, шляхом вчинення дій) точних відомостей про товари, мету їх переміщення через митний кордон України, а також відомостей, необхідних для здійснення їх митного контролю та митного оформлення. При застосуванні письмової форми декларування можуть використовуватися як електронні документи, так і документи на паперовому носії.

Частинами 1, 2, 6 статті 321 Митного кодексу України товари, транспортні засоби комерційного призначення перебувають під митним контролем з моменту його початку і до закінчення згідно із заявленим митним режимом. У разі ввезення на митну територію України товарів, транспортних засобів комерційного призначення митний контроль розпочинається з моменту перетинання ними митного кордону України.

Перебування товарів, транспортних засобів комерційного призначення під митним контролем закінчується:

1) у разі ввезення на митну територію України - після закінчення митного оформлення товарів, транспортних засобів комерційного призначення, що переміщуються через митний кордон України, за винятком митних режимів, які передбачають перебування під митним контролем протягом усього часу дії митного режиму;

2) у разі вивезення за межі митної території України - після здійснення митного оформлення товарів, транспортних засобів комерційного призначення та перетинання ними митного кордону України, за винятком митних режимів, які передбачають перебування під митним контролем протягом усього часу дії митного режиму.

Верховний Суд у постанові від 25 вересня 2019 року по справі №803/1464/14 проаналізувавши пункти 4.3 та 4.5 «Порядку виконання митних формальностей при здійсненні митного оформлення товарів із застосуванням митної декларації на бланку єдиного адміністративного документа», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 30.05.2012   № 631, дійшов висновку, що  дата оформлення ВМД - це дата випуску товару у заявлений митний режим, а не дата фактичного перетину митного кордону і, як наслідок, не дата імпорту товару.

Оформлена ВМД не є єдиним документом, виключно яким засвідчується факт та дата фактичного переміщення через митний кордон України товарів, а є документом, який є заявою, що містить відомості про товари та інші предмети і транспортні засоби та мету їх переміщення через митний кордон України та засвідчує надання суб`єкту ЗЕД права на розміщення товарів у визначений митний режим (визначає статус товарів) і підтверджує, а не встановлює права та обов`язки зазначених у ВМД осіб щодо здійснення ними відповідних правових, фінансових, господарських та інших операцій.

При цьому Верховний Суд зазначив, що перебування під митним контролем товарів неможливе без їх фактичного ввезення в Україну, і при цьому первинним є фактичне переміщення товарів через митний кордон України, підставою для якого в режимі імпорту є наявність на вантаж товаросупровідного документа, проставлення на якому відбитка штампа «Під митним контролем» (імпорт) з відповідною датою засвідчує факт і дату перетину митного кордону України.

З аналізу викладеного Верховний Суд зазначив, що у разі ввезення товару на територію України, що підлягає митному оформленню, фактом поставки можна вважати товаросупровідні документи з відбитком штампа «Під митним контролем».

Отже за висновком Верховного Суду, підтвердженням перебування під митним контролем товарів, що ввозяться в режимі імпорту, є наявність на вантаж товаросупровідних документів з проставленням на них відбитку штампа «Під митним контролем» з відповідною датою, що засвідчує власне перетин митного кордону України. Аналогічна правова позиція послідовно була викладена і постанові Верховного Суду від 01 травня 2024 року у справі № 826/5669/18 (адміністративне провадження № К/9901/6123/19), але не виключно.

До того ж, слід зазначити, що у відповідності до частини 2 статті 53 МК України документами, які підтверджують митну вартість товарів, є: рахунок-фактура (інвойс).

Разом з тим, у відповідності до частини 2 статті 335 МК України під час переміщення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України декларант, уповноважена ним особа або перевізник залежно від виду транспорту, яким здійснюється перевезення товарів, надають органу доходів і зборів в паперовій або електронній формі такі документи та відомості, зокрема: б) декларація про вантаж, яка містить, зокрема, відомості про найменування портів відправки, портів заходу судна, завантаження та вивантаження товарів, першого порту відправки товарів, порту вивантаження товарів, що залишаються на борту, перелік коносаментів або інших документів, що підтверджують наявність та зміст договору морського (річкового) перевезення, кількість вантажних місць товару, опис та вид упаковки товарів, які підлягають вивантаженню у даному порту.

Оцінюючі докази у справі, судами попередніх інстанцій встановлено, що товар (за контрактом від 09.11.2015 р №16102015) відповідно відмітки на коносаменті перетнув митний кордон України 03.11.2016 року, про що свідчить відтиск штампу «під митним контролем» Одеської митниці ДФС (а.с. 30-32), у зв`язку з чим за висновками судів, відповідачем неправомірно нарахована пеня за період з 03.11.2016 року по 04.11.2016 року в розмірі 107 164, 84 грн, а тому позов задоволений і податкове повідомлення-рішення визнано протиправним та скасовано на вказану суму. При цьому суд апеляційної інстанції, за наслідками апеляційного перегляду справи погодився з таким висновком суду першої інстанції щодо дати перетину товаром митного кордону 03.11.2016 року, додатково вказавши, що вказаний коносамент є належним та допустим доказом у справі в контексті спірних правовідносин.

Разом з тим, в доводах касаційної скарги скаржник не вказує про неможливість прийняття вказаного коносаменту, як належний та допустимий доказ у справі, який підтверджує дату перетину митного кордону України, не спростовує неправомірність таких висновків у справі в частині належності та допустимості коносаменту, як доказу у справі, а посилається на те, що свідченням завершення імпортної операції є митна декларація МД (тип ІМ 40 ДЕ) від 07.11.2016 року № 125160003/2016/591755 та інвойс від 28.09.2016 року № J122063 з проставленням митним забезпеченням Одеської митниці ДФС «Під митним контролем» № 0695 дату - 04.11.2016 року.

Однак колегія суддів звертає увагу, що як вказувалось судом вище, моментом поставки товару за такою операцією, для застосування статей 2, 4 Закону №185/94-ВР є момент фактичного перетину імпортованим товаром митного кордону України. Отже спірним у даній справі було встановлення саме дати перетину митного кордону, а не завершення імпортної операції в цілому. Отже такі доводи скаржника не спростовують правильність встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи за результатами оцінки доказів у справі.

При цьому окремі посилання скаржника на не врахування судами попередніх інстанцій листів Одеської та Київської митниці, колегією суддів відхиляються, оскільки у відповідності до вимог статті 341 КАС України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. При цьому як вказувалось судом вище, за наслідками апеляційного перегляду справи суд апеляційної інстанції наголосив, що коносамент є належним та допустимим доказом у справі.

Отже доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів попередніх інстанцій за результатами розгляду справи і не містять посилань на неправильне застосування судами норм матеріального права або порушення норм процесуального права при ухваленні судових рішень за результатами розгляду справи, а містять посилання на переоцінку доказів, які були предметом оцінки судами попередніх інстанцій та додаткову оцінку доказів у справі, що не були встановлені у рішенні та постанові суду, що у відповідності до вимог статті 341 КАС України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції. Отже касаційна скарга відповідача в межах її доводів не підлягає задоволенню.

Згідно частини 1 статті 350 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанції не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій. 
Касаційний перегляд справи здійснено в порядку, що діяв до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15.01.2020 №460-ІХ (відповідно до пункту 2 розділу ІІ цього Закону), та в межах доводів та вимог касаційної скарги відповідно до частини першої статті 341 КАС України.

На підставі викладеного, керуючись статтями 341,  345,  349,  350,  355,  356,  359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Головного управління ДФС у Київській області (правонаступник Головне управління ДПС у Київській області) залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 26.01.2018 року та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 29.05.2018 року у справі № 826/13872/17 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і не підлягає оскарженню.

Головуючий суддя:                                                                                 І.А. Васильєва  

Судді:                                                                                                                   В.П. Юрченко

                                                                                                                  В.В. Хохуляк