КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Апеляційне провадження:                                                        Доповідач - Кафідова О.В.
22-ц/824/8623/2025             
                                      
П О С Т А Н О В А
 
І М Е Н Е М      У К Р А Ї Н И
 
         м. Київ                                                                                         Справа № 759/17183/24
 
01 травня 2025 року Київський апеляційний суд у складі  колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді  - Кафідової О.В.
суддів                       - Оніщука М.І.
                                  - Шебуєвої В.А.
при секретарі           - Смолко А.В.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника заявника ОСОБА_1 адвоката Кривошея Олександра Юрійовича на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 30 січня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Журибеди О.М. у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Київські міська рада про встановлення факту, що має юридичне значення, -
в с т а н о в и в:
У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до Святошинського районного суду м. Києва  з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення.
В обґрунтування заявлених вимог зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 . 
Заявник має намір встановити факт її проживання однією сім`єю з ОСОБА_2 не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини, починаючи з 2018 року та до дня її смерті, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Зазначає, що вони були пов`язані спільним побутом, за сумісні кошти купували продукти та речі, ліки, вели спільне господарство. Після смерті ОСОБА_2 заявник здійснила її поховання. Заявник тривалий час постійно проживала з ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_1 . Будь-яких інших родичів останньої не було.
Вказує на те, що спадкова справа за номером 6/2024 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , була заведена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Трубінською О.О. 06 лютого 2024 року.
09 серпня 2024 року заявниця звернулася до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Трубінської О.О. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , яка зареєстрована в книзі обліку і реєстрації спадкових справ за № 94.
Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 09.08.2024 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Трубінською О.О. заявниці було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на грошові кошти у сумі 22 351,13 грн. Відмова мотивована тим, що заявницею не надано документів, які підтверджують факт родинних чи інших відносин зі спадкодавцем, а також відсутністю за даними Державного реєстру актів цивільного стану інформації про родинні відносини з померлою
З огляду на вище викладене просила суд встановити факт постійного проживання ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) однією сім`єю з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ; РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_2 ), починаючи з 2018 року та до дня її смерті, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини.
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 30 січня 2025 року у задоволенні заяви    ОСОБА_3 , заінтересована особа Київська міська рада про встановлення факту, що має юридичне значення - відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, 28 лютого 2025 року представник заявника  ОСОБА_1 адвокат Кривошей О .Ю. подав апеляційну скаргу в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити заяву.
Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що ухвала суду першої інстанції постановлено з порушенням норм процесуального та матеріального права.
Зазначає, пояснення заінтересованої особи відносно того, що метою встановлення факту, що має юридичне значення є прийняття спадщини, що залишилась після смерті ОСОБА_2 у вигляді квартири АДРЕСА_1 , не відповідають фактичним обставинам справи та вводять суд в оману. 
Вказує на те, що квартира  АДРЕСА_1 належить чоловіку заявниці - ОСОБА_5 , на підставі Договору дарування квартири від 20.09.2006 року за реєстровим № 33085.
З урахуванням зазначеного заявник вважає за необхідне допитати ОСОБА_5 в якості свідка. 
Крім того, судом першої інстанції не було перевірено доводів позивача щодо того, що в Акті про фактичне проживання особи від 16.08.2024 року зазначено про свідків даного факта - реальних сусідів: ОСОБА_6 (мешканець квартири АДРЕСА_3 ), ОСОБА_7 (мешканка квартири АДРЕСА_4 ) та ОСОБА_8 (мешканка квартири АДРЕСА_5 ).
Наведене свідчить про необхідність виклику і допиту в якості свідків вищезазначених осіб.
В судове засідання з`явились ОСОБА_1 та її представник адвокат Кривошей О.Ю., які підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити. 
Інші учасники в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, а тому колегія суддів вважає за можливе розглядати справу за відсутності не з`явившихся сторін.
Заслухавши доповідь судді Кафідової О.В., обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 від 27.01.2024 року (а.с. 10).
Згідно акта про фактичне проживання особи від 16.08.2024 року, вбачається, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 не зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , але фактично проживала в даній квартирі за вказаною адресою з 2018 року по 10.01.2024 року (а.с. 27).
06.02.2024 року ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Трубінської О.О. із заювою про прийняття спадщини за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 .
На підставі вказаної заяви приватним нотаріусом до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 06.02.2024 року заведено спадкову справу 6/2024. 
09.08.2024 року постановою приватного нотаріуса приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Трубінської О.О. заявнику відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 , оскільки нею не надано нотаріусу документів, що підтверджують родинні чи інших відносин між нею та спадкодавцем.
Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа Київські міська рада про встановлення факту, що має юридичне значення, суд першої інстанції посилався на те, що заявником не доведено факту проживання зі спадкодавцем ОСОБА_2 однією сім`єю, оскільки заявником будь-які достатні докази на підтвердження наявності спільного бюджету із ОСОБА_2 , участі у спільних витратах, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, виникнення усталених взаємних прав та обов`язків як членів сім`ї, суду не надано.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини першої статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово.
У той же час кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття (частина друга статті 1258 ЦК України).
Відповідно до змісту статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
За правилами частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Відповідно до статті 1269, частини першої статті 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
Відповідно до статті 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.
В основі спадкування за законом знаходиться принцип черговості, який полягає у встановленні пріоритету прав одних спадкоємців за законом перед іншими. Кожна черга - це визначене коло осіб, з урахуванням ступеня їх близькості спадкодавцеві, яке встановлене законом на підставі припущення про те, що спадкодавець залишив би своє майно найближчим родичам, членам сім`ї, утриманцям і (або) іншим родичам до шостого ступеня споріднення (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 03 травня 2018 року в справі № 304/1648/14-ц (провадження № 61-6953св18).
Статтею 1264 ЦК України передбачено, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. 
При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. До числа спадкоємців четвертої черги не входить особа, яка хоча і проживала спільно зі спадкодавцем, але перебувала у зареєстрованому шлюбі з іншою особою. 
Зазначене положення поширюється щодо осіб, а саме чоловіка або жінки, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, але перебувають в іншому зареєстрованому шлюбі; проте не поширюється щодо інших осіб, які перебувають у зареєстрованому шлюбі з іншою особою, але проживали однією сім`єю зі спадкодавцем на інших засадах, ніж фактичні шлюбні відносини. 
Згідно з частиною другою статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Тлумачення наведеної норми права вказує, що для визначення статусу сім`ї необхідно встановити три складові: особи спільно проживали; ці особи пов`язані спільним побутом; ці особи мають взаємні права та обов`язки (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року в справі № 582/18/21 (провадження  № 61-20968 сво 21).
Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року у справі № 5-рп/99 членами сім`ї є, зокрема, особи, які постійно мешкають і ведуть спільне господарство. Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто, наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.
Законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 жовтня 2021 року в справі № 639/7697/19 (провадження № 61-4709св21) вказано, що для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів, а саме: 1) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; 2) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю. Обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.
Зазначене узгоджується з висновками, викладеними Верховним Судом у постановах від 21 березня 2019 року у справі № 461/4689/15-ц, від 10 жовтня 2019 року у справі № 520/8495/17, від 17 жовтня 2019 року у справі № 712/1294/17, від 31 березня 2022 року у справі № 461/4532/20, від 12 січня 2023 року у справі № 754/6012/21, від 20 лютого 2023 року у справі № 520/11160/18, від 08 серпня 2023 року у справі № 752/13615/20-ц.
Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги також можуть братися показання свідків про спільне проживання та ведення спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання), фото/відео матеріали, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі.
Вказане узгоджується із висновками Верховного Суду у постановах від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16, від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц, від 11 грудня 2019 року в справі № 712/14547/16-ц, від 24 січня 2020 року в справі № 490/10757/16-ц, від 08 грудня 2021 року у справі № 531/295/19.
Відповідно до ч. 2 ст. 76 ГПК України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частинами першою-другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей».Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».
Звертаючись до суду з заявою ОСОБА_1 ,що і підтвердила в судовому засіданні, зазначала, що вона з ОСОБА_2  познайомилась на роботі, остання була її начальницею, згодом проживала однією сім`єю з її родиною, допомогала виховувати дітей заявниці, більше ніж п`ять років до відкриття спадщини, вони були пов`язані спільним побутом, за сумісні кошти купували продукти та речі, ліки, вели спільне господарство та після смерті ОСОБА_2 заявниця здійснила її поховання, а тому відповідно до статті 1264 ЦК України має право на спадкування за законом як спадкоємець четвертої черги.
Надаючи оцінку доказам, наданим заявником на підтвердження факту проживання зі спадкодавцем однією сім`єю на час відкриття спадщини, колегія суддів виходить з того, що копія довідки на одержання праху, копія договору- замовлення на організацію та проведення поховання та акт про фактичне проживання особи не є належними та достатніми доказами на підтвердження того, що заявник та спадкодавець складали сім`ю, були пов`язані спільним побутом, вели спільне господарство, мали взаємні права та обов`язки, тобто, не є доказами, що підтверджують сукупність обставин, необхідних для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю не менш як п`ять років до смерті спадкодавця.
Доводи апеляційної скарги відносно того, що судом першої інстанції не було перевірено доводів позивача щодо того, що в Акті про фактичне проживання особи від 16.08.2024 року зазначено про свідків даного факта - реальних сусідів: ОСОБА_6 (мешканець квартири АДРЕСА_3 ), ОСОБА_7 (мешканка квартири АДРЕСА_4 ) та ОСОБА_8 (мешканка квартири АДРЕСА_5 ). Наведене свідчить про необхідність виклику і допиту в якості свідків вищезазначених осіб, колегія суддів відхиляє, оскільки сам факт проживання осіб за однією адресою, за відсутності інших переконливих ознак сім`ї,  не може сам по собі свідчити, що між ними існували сімейні відносини. Інших доказів на підтвердження проживання однією сім`єюз померлою заявником не надано.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
За своїм змістом усі доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з наданою судом першої інстанції оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, разом з тим доказів на спростування встановлених судом першої інстанції обставин апелянтом до апеляційної скарги не надано.
Відповідно ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів  вважає, що  рішення Святошинського районного суду м. Києва  від 30 січня 2025 року ухвалене з дотриманням норм  матеріального  та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги представника заявника ОСОБА_1 адвоката Кривошея О.Ю.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -
 
                                    п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу представника заявника ОСОБА_1 адвоката Кривошея Олександра Юрійовича залишити без задоволення.
Рішення Святошинського районного суду м. Києва  від 30 січня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 02 травня 2025 року

 
Головуючий:                                              Судді: