ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
Іменем України

01 квітня 2025 року
м.Харків

справа № 634/191/24
провадження № 22-ц/818/515/25

Харківський апеляційний суд у складі:
Головуючого: Маміної О.В.
суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,
за участю секретаря: Сізонової О.О.

учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договорами позики за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 – ОСОБА_3 на рішення Сахновщинського районного суду Харківської області від 11 вересня 2024 року, постановлене під головуванням судді Зимовського О.С.,-
в с т а н о в и в :
У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договорами позики.
Рішенням Сахновщинського районного суду Харківської області від 11 вересня 2024 року позовну заяву задоволено. Стягнуто з   ОСОБА_2 , на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 15.01.2024 року в розмірі 50000 грн. 00 коп. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 15.01.2024 року в розмірі 100000 грн. 00 коп. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 2422 грн. 00 коп.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 – ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду та відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; зазначає, що суд першої інстанції не в повній мірі встановив обставини, які мають значення для справи, не вірно оцінив докази. Судом не було критично оцінено пояснення позивача, а також зміст договорів позики. Апелянт стверджує, що договори позики є недійсними, іх дійсною метою є покладання матеріальної відповідальності на ОСОБА_2 , як на працівника, у зв`язку з виконанням трудових обов`язків, кошти за вказаними договорами фактично не отримувались та йому не передавались.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки між сторонами були укладені договори позики та в матеріалах справи наявні боргові розписки про отримання коштів, але у строк зазначений у договорах позики кошти повернуто не було, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за договорами позики від 15.01.2024 року в загальному розмірі 150 000 грн.
Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Судом встановлено, що 15.01.2024 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений письмовий договір позики, предметом якого було надання безготівкової грошової позики в розмірі 100 000 грн.
Відповідно до п. 1.1. Договору позики, позикодавець в порядку і на умовах, визначених цим договором, надає позичальнику безвідсоткову грошову позику в розмірі 100 000 грн., а останній зобов`язується повернути позику у визначений цим Договором строк.
Згідно з п. 2.1. Договору позики, загальний строк надання позики позичальнику до 15.02.2024 року включно.
Відповідно до п.п. 3.1. - 3.3. Договору позики, сторони підтверджують той факт, що 15.01.2024 позикодавець передав, а позивальник прийняв позику в розмірі 100000 грн.
Згідно п.п. 4.3. Договору позики, підтвердженням поверненням позики є передача розписки позикодавцем позичальнику.
Крім того, в той же день 15.01.2024 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір позики на суму 50 000 грн з аналогічними умовами, термін повернення грошових коштів до 15.02.2024 року включно.
Згідно розписок від 15.01.2024 року, які написані власноручно ОСОБА_2 , позичальник ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти на підставі договорів позики від 15.01.2024 року в сумі 100 000 грн. та 50 000 грн. відповідно, та зобов`язується повернути грошові кошти до 15.02.2024 року.
Як на підставу позовних вимог, ОСОБА_1 посилався на те, що 15.01.2024 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір позики, згідно якого він надав позичальнику безвідсоткову грошову позику в розмірі 100 000,00 грн., а останній зобов`язувався повернути позику до 15.02.2024 року включно. Крім того, 15.01.2024 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 , було укладено договір позики також на суму 50 000,00 грн., яку відповідач мав повернути до 15.02.2024 року включно. На підтвердження отримання від позивача грошових сум позики відповідачем було власноруч написано розписки. Однак у визначений договором строк відповідач грошові кошти не повернув. Тому позивач вимушений звернутись до суду з вказаним позовом про стягнення заборгованості за договорами позики, а також понесених позивачем судових витрат на професійну правничу допомогу та судового збору, орієнтовний розмір яких становить 6211,20 грн.
За положеннями ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно з ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання не допускається (ст.525 ЦК України).
Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Згідно ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом.
Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦК України (ч.2 ст. 509 ЦК України), якими в тому числі є договори та інші правочини.
Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, а його зміст становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст.ст.627,628 ЦК України).
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України).
У відповідності до ч. 1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (Позикодавець) передає у власність другій стороні (Позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики та додатки до нього вважається укладений між заявником - позикодавцем та боржником - позичальником, оскільки згідно ч.2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, з визначених родовими ознаками, на підставі чого, відповідно до ч.2 ст. 1047 ЦК України, позичальником було надано розписку про отримання грошових коштів.
Відповідно до ст. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядок, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має буті повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.
Згідно положень ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ст. 530 ЦК України визначено, що зобов`язання підлягає виконанню у строк, встановлений договором.
Згідно ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання наступають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Матеріали справи свідчать про те, що згідно до договорів позики від 15.01.2024 року, укладених між сторонами, факт одержання грошових коштів підтверджується розписками, власноручно написаними позичальником в момент передачі йому суми позики (пункт 3.3.).
Тексти розписок про отримання позики від 15.01.2024 року містять інформацію про те, що позичальник ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти на підставі договорів позики від 15.01.2024 року в загальній сумі 150 000 грн. в день складання цієї розписки, тобто саме в момент підписання договору позики і зобов`язується повернути грошові кошти до 15.02.2024 року.
Таким чином, висновок суду першої інстанції про те, що відповідач зобов`язаний повернути позивачу борг за договором позики у розмірі 100 000 грн. та 50 000 грн. відповідно відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Згідно ст. ст. 12, 80 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Посилання апелянта на те, що договори позики є недійсними, оскільки їх дійсною метою є покладання матеріальної відповідальності на ОСОБА_2 , як на працівника, у зв`язку з виконанням трудових обов`язків, кошти за вказаними договорами фактично не отримувались та йому не передавались, суперечать наявним у справі доказам.
Доказів на підтвердження доводів відповідача матеріали справи не містять.
Враховуючи викладене, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст.367,368,369,375,381,382,383, 384 ЦПК України суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 – ОСОБА_3 - залишити без задоволення.
Рішення Сахновщинського районного суду Харківської області від 11 вересня 2024 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий:                  О.В. Маміна

Судді:                                                                 Н.П. Пилипчук

                                                                                О.Ю. Тичкова

Повний текст судового рішення виготовлено 01.04.2025 року.