ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3743/25 Справа № 202/3082/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Марченко Н. Ю. Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2025 року                                                                м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:
судді-доповідача: Никифоряка Л.П.,
суддів: Новікової Г.В., Гапонова А.В.,
за участі секретаря судового засідання – Драгомерецької А.О.,

Учасники справи:
позивач: ОСОБА_1 ,
відповідач: ОСОБА_2 ,
треті особи, які не заявляли самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Шоста дніпровська державна нотаріальна контора,
розглянув відкрито в залі судових засідань Дніпровського апеляційного суду в місті Дніпро справу, що виникла з цивільних правовідносин, в якій подана апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 грудня 2024року, головуючий у суді першої інстанції Марченко Н.Ю., –
В С Т А Н О В И В:
Описова частина
Короткий зміст заявлених вимог
У травні 2019року ОСОБА_1 подав в суд позов проти ОСОБА_2 в якому виклав вимоги про встановлення факту прийняття його батьком – ОСОБА_5 спадщини після смерті свого батька та його діда – ОСОБА_6 ; про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 07 липня 1998року Шостою дніпропетровською державною нотаріальною конторою на ім`я ОСОБА_2 , в частині 1/2 частки земельної ділянки для обслуговування будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 ; а також про визнання за ним права власності на 1/6 частину цієї земельної ділянки в порядку спадкування за законом після смерті його батька – ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Існування таких вимог позивач пов`язував із тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько –ОСОБА_5 та після його смерті відкрилася спадщина на квартиру АДРЕСА_2 , а також на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 та на 1/2 частину земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за цією адресою.
За життя ОСОБА_5 заповіту не склав. Спадкоємцями за законом після смерті ОСОБА_5 у рівних частках є його діти: ОСОБА_1 та доньки ОСОБА_3 і ОСОБА_4 . У шестимісячний строк вони звернулися з заявами про прийняття спадщини до Першої дніпровської державної нотаріальної контори, де була заведена спадкова справа № 327/2018.
Проте, державний нотаріус відмовив йому у видачі свідоцтва про право на спадщину, посилаючись на те, що земельна ділянка по АДРЕСА_1 належить відповідачу ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом.
Позивач зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер його дід –ОСОБА_6 . Після його смерті відкрилася спадщина на 2/3 частини будинку по АДРЕСА_1 , а також на земельну ділянку для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за цією адресою. За життя ОСОБА_6 заповіту не склав. Спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_6 в рівних частках були його діти: син ОСОБА_5 (батько позивача) і донька ОСОБА_2 (відповідач у справі). Тобто, кожному з них належало по 1/2 частині спадкового майна.
Позивач стверджував, що його батько фактично прийняв спадщину після смерті своїх батьків, користуючись спадковим будинком, гаражем, який розташований у дворі будинку, де знаходився автомобіль марки «Москвич», велосипеди, що належали його батькам, інструменти для ремонту будинку, вудки і гумовий човен.
В підтвердження факту прийняття спадщини ОСОБА_5 після смерті ОСОБА_7 і ОСОБА_6 підтверджується актом комісії, посвідченим квартальним комітетом, а також Державним актом на право власності на землю на ім`я ОСОБА_6 , який знаходиться у ОСОБА_4 .
Тому позивач вважав, його батько ОСОБА_5 прийняв спадщину відповідно до статті 549 ЦК УРСР 1963 року, фактично вступивши в управління спадковим майном.
Водночас відповідач ОСОБА_2 приховала від нотаріуса факт прийняття спадщини його батьком ОСОБА_5 , уклавши 22 грудня 1997року після смерті свого батька ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , договір дарування домоволодіння на підставі довіреності, виданої ОСОБА_6 на ім?я ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_2 , і яка з його смертю припинила свою дію.
Крім того, після смерті ОСОБА_6 відповідач набула у порядку спадкування право власності на земельну ділянку, 1/2 частина якої, на його думку, належала його батькові ОСОБА_5 .
Про порушення своїх спадкових прав він дізнався 30 жовтня 2018року, коли отримав довідку Головного управління Держгеокадастру про реєстрацію за відповідачем права власності на земельну ділянку.
Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровськавід 27 грудня 2024року провадження у справі в частині позовних вимог про встановлення факту прийняття ОСОБА_5 спадщини після смерті ОСОБА_6 закрито у зв`язку з набранням законної сили рішенням суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 грудня 2024року у задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 відмовлено.
Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив з того, що оскільки договір дарування від 22 грудня 1997року недійсним не визнаний, судом відмовлено позивачу у визнанні за ним у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 права власності на частину житлового будинку по АДРЕСА_1 , єдиним власником цього житлового будинку залишається ОСОБА_2 , а тому земельна ділянка, яка призначена для обслуговування цього житлового будинку, не входить до складу спадщини після смерті ОСОБА_5 і, відповідно, позивач не має права на її спадкування.
Суд виснував, що в даному випадку після набуття відповідачем права власності на житловий будинок до неї в силу закону разом із цим об`єктом перейшло право власності на земельну ділянку, призначену для обслуговування житлового будинку.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
24 січня 2025року  ОСОБА_1 подав безпосередньо до суду апеляційної інстанції апеляційну скаргу на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 грудня 2024року, яку в подальшому уточнив.
В апеляційній скарзі заявник не погодився з висновками суду та висловив вимогу про скасування рішення та задоволення позову в повному обсязі.
Незаконність та необґрунтованість рішення суду на думку заявника полягає у тому, що суд першої інстанції неправильно визначив характер спірних правовідносин, що виникли між сторонами. 
Зазначав, що відповідач ОСОБА_2 заволоділа 1/2 частиною земельної ділянки шляхом обману нотаріуса, яка приховала від нього наявність іншого спадкоємця першої черги – батька позивача. Тобто обман під час оформлення спадкових прав є основним предметом і підставою позову.
Також заявник стверджував про те, що суд неправильно встановив обставини, що викладені в постанові Верховного Суд від 19 липня 2024року у справі № 202/2792/19.
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
У відзиві на апеляційну скаргу, відповідач заперечила проти задоволення апеляційної скарги, просила її залишити без задоволення, через те, що обставини якими апелянт обґрунтовував свої апеляційні вимоги не підтверджені в результаті розгляду цього спору та доводи наведені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду.
Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 28 січня 2025року витребувано з Індустріального районного суду м. Дніпропетровська цивільну справу, та 03 лютого 2025року справа надійшла на адресу апеляційного суду.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 05 лютого 2025року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 24 лютого 2025року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 грудня 2024року.
10 березня 2025року ухвалою Дніпровського апеляційного суду справу призначено до розгляду на 11?? год 08 квітня 2025року.
Про час та місце слухання даної справи апеляційним судом учасники справи повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідками про доставку електронного листа і смс-повідомлення.
Фактичні обставини встановлені в ході судового розгляду, які підтверджені належними та допустимими доказами
Дідові позивача та відповідно батькові відповідача – ОСОБА_6 на підставі договору на право побудови будинку і безстрокового користування земельною ділянкою 1950року належав житловий будинок АДРЕСА_1 .
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 помер.
Рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 01 червня 2022року та постановою Верховного Суду від 19 червня 2024року у справі № 202/2792/24, в якій брали участь ті ж самі сторони – ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , встановлено, що за життя ОСОБА_6 перебував у шлюбі зі ОСОБА_9 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Після смерті ОСОБА_6 відкрилася спадщина, в тому числі на 2/3 частини будинку АДРЕСА_1 , який був збудований подружжям ОСОБА_6 та ОСОБА_9 , кожному з яких належало по 1/2 частині у спільному майні.
У 1996році після смерті ОСОБА_9 належна їй частка у житловому будинку в розмірі 1/2 частини була успадкована чоловіком ОСОБА_6 , сином ОСОБА_5 та донькою ОСОБА_2 .
Враховуючи, що ОСОБА_6 вже належала 1/2 частина у спільному майні подружжя, то після смерті дружини ОСОБА_6 стало належати 2/3 у праві власності на будинок.
Зазначені обставини сторонами під час судового розгляду не заперечувалися.
Крім того, згідно з наявної у справі копії Державного акта на право приватної власності на землю, виданого 23 червня 1997року Дніпропетровською міською радою народних депутатів на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради народних депутатів 20 лютого 1997року № 215 та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 003454, ОСОБА_6 належала на праві власності земельна ділянка площею 0,068 гектарів, що розташована на території АДРЕСА_1 та передана для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.
Отже, після смерті ОСОБА_6 відкрилася спадщина на 2/3 частини житлового будинку АДРЕСА_1 та на земельну ділянку, призначену для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за цією адресою.
ОСОБА_6 заповіту за життя не склав. Спадкоємцями за законом після його смерті були його діти: син ОСОБА_5 (батько позивача) та донька ОСОБА_2 (відповідач).
Після смерті ОСОБА_6 до Шостої дніпропетровської нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини звернулася його донька ОСОБА_2 .
При цьому, 22 грудня 1997року між ОСОБА_8 , який діяв від імені ОСОБА_6 на підставі доручення, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Євчук І.Л. 01 лютого 1997року за № 4024, та ОСОБА_2 , був укладений договір дарування житлового будинку, відповідно до якого ОСОБА_6 подарував, а ОСОБА_2 прийняла в дар житловий будинок, що розташований по АДРЕСА_1 , на земельній ділянці площею 600 кв.м., лишки 85 кв.м.
Договір дарування був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Євчук І.Л. 22 грудня 1997року та зареєстрований у реєстрі за № 4148.
07 липня 1998року державним нотаріусом Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори на ім`я ОСОБА_2 було видано свідоцтво про право на спадщину за законом, зокрема на земельну ділянку площею 0,0680 га в межах згідно з планом, що розташована на території АДРЕСА_1 та належить померлому на підставі Державного акта на право приватної власності на землю (дублікат виданий Дніпропетровською міською радою 15 червня 1998року).
Крім того, згідно з наявною у справі копією листа Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області від 30 жовтня 2018року станом на 01 січня 2013року у державному реєстрі земель м. Дніпропетровська зареєстровано право приватної власності на земельну ділянку загальною площею 0,0680 га по АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 на підставі Державного акта на право приватної власності на землю від 14 вересня 1998року № 020487.
Також встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 .
Після його смерті до Першої дніпровської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за законом звернулися його донька ОСОБА_4 та син ОСОБА_1 (позивач). Донькою ОСОБА_3 була подана заява про відмову від спадщини на користь ОСОБА_4 .
21 грудня 2018року ОСОБА_1 звернувся до нотаріуса з заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину, а саме частину житлового будинку та земельної ділянки по АДРЕСА_1 .
Постановою державного нотаріуса Першої дніпровської державної нотаріальної контори Білецькою В.І. від 21 грудня 2018року було відмовлено у видачі ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину – домоволодіння АДРЕСА_1 та земельну ділянку, що розташована за цією адресою.
Відмова нотаріуса у вчиненні даної нотаріальної дії обґрунтована тим, що згідно з довідкою Комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради від 24 жовтня 2018року за вих. № 15725 та згідно з листом Головного управління держгеокадастру у Дніпропетровській області від 30 жовтня 2018року № 29-4-0.38-2239/107-18 право власності на домоволодіння та земельну ділянку по АДРЕСА_1 зареєстроване за іншої особою – ОСОБА_2 .
Не погодившись із вказаною відмовою, позивач у квітні 2019року звернувся з до Індустріального районного суду міста Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Євчук Ірина Леонідівна, про встановлення факту прийняття спадщини, визнання договору дарування житлового будинку недійсним, визнання права власності в порядку спадкування за законом на частину житлового будинку (цивільна справа № 202/2792/19).
Рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 01 червня 2022 року вищевказаний позов був задоволений.
Визнано недійсним договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 , укладений 22 грудня 1997року між ОСОБА_8 , який діяв за дорученням від імені ОСОБА_6 , і ОСОБА_2 , посвідчений 22 грудня 1997року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Євчук І.Л. за реєстровим № 4148.
Встановлено факт прийняття спадщини ОСОБА_5 після смерті ОСОБА_10 та ОСОБА_6 та визнано за позивачем право власності на 1/6 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 06 грудня 2022року рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 01 червня 2022року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в позові.
Постановою Верховного Суду від 19 червня 2024року постанову Дніпровського апеляційного суду від 06 грудня 2022року скасовано. Рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 01 червня 2022року в частині встановлення факту прийняття спадщини залишено в силі. У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Євчук І.Л., про визнання договору дарування житлового будинку недійсним, визнання права власності в порядку спадкування за законом відмовлено.
Отже рішенням суду у справі № 202/2792/19, яке набрало законної сили, встановлений факт прийняття батьком позивача ОСОБА_5 спадщини після смерті його батька – ОСОБА_6 .
Водночас судом відмовлено позивачу у задоволенні його вимог про визнання недійсним договору дарування житлового будинку від 22 грудня 1997року, відповідно до якого відповідач ОСОБА_2 набула право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 .
Також судом відмовлено у визнанні за позивачем права власності на 1/6 частину житлового будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті його батька – ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Згідно з частиною четвертою статті 82 ЦК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Судове рішенні у цивільній справі № 202/2792/19 має преюдиційне значення для вирішення цієї цивільної справи.
Мотивувальна частина
Позиція апеляційного суду
Суд апеляційної інстанції заслухав суддю-доповідача щодо змісту судового рішення, яке оскаржено, дослідив доводи апеляційної скарги та з`ясував межі, в яких повинна здійснюватися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції надважливого значення надав тій обставині, що батько позивача хоча й прийняв спадщину після смерті своїх батьків, що встановлено судовим рішенням і не потребує доказування у цій справі, проте житловий будинок по АДРЕСА_1 , який входив до складу спадщини, 22 грудня1997року на підставі договору дарування набула у власність відповідач ОСОБА_2 . На відміну від відповідача, батько позивача за оформленням своїх спадкових прав не звертався. З грудня 1997року і до дня своєї смерті ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) батько позивача не оспорював договір дарування житлового будинку та свідоцтво про право на спадщину – земельну ділянку, призначену для обслуговування цього житлового будинку. Отже, як будинок, так і земельна ділянка по АДРЕСА_1 не увійшли до складу спадщини після смерті ОСОБА_5 , так як на день смерті йому не належали.
Вислухав пояснення учасників справи котрі з`явились до суду, за відсутності інших учасників справи, які повідомлені про дату, час і місце судового засідання у спосіб встановлений законом суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення так як судом першої інстанції при ухваленні рішення додержані норми матеріального і процесуального права.
Мотиви та норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції
Відповідно до частини першої статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).
Отже, позивач як спадкоємець має право лише на ті права та обов`язки, які належали на час відкриття спадщини спадкодавцеві ОСОБА_5 .
Згідно зі статтею 562 ЦК УРСР 1963року, що діяв на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_6 , поділ спадкового майна провадиться за згодою спадкоємців, що прийняли спадщину. При недосягненні згоди поділ провадиться судовим порядком відповідно до часток належних кожному з спадкоємців за законом або за заповітом.
Статтею 30 ЗК України 1990року, чинною на час набуття відповідачем права власності на житловий будинок, було визначено, що при переході прав власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження – будівлі та споруди.
Аналогічне положення закріплено й у статті 120 ЗК України 2001року, згідно з якою у разі набуття на підставі вчиненого правочину або у порядку спадкування права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці приватної власності, право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від попереднього власника таких об`єктів до набувача таких об`єктів, без зміни її цільового призначення.
Відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.
Встановивши, що з грудня 1997року і до дня своєї смерті ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) батько позивача не оспорював договір дарування житлового будинку та свідоцтво про право на спадщину на земельну ділянку, призначену для обслуговування цього житлового будинку, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для визнання недійсним, виданого на ім`я ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 та визнання за позивачем права власності на частину цієї земельної ділянки в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 .
Суд вірно враховував, що батько позивача хоча й прийняв спадщину після смерті своїх батьків, що встановлено судовим рішенням і не потребує доказування у цій справі, проте житловий будинок по АДРЕСА_1 , який входив до складу спадщини, 22 грудня1997року на підставі договору дарування набула у власність відповідач ОСОБА_2 .
На відміну від відповідача, батько позивача за оформленням своїх спадкових прав не звертався.
Отже, як будинок, так земельна ділянка по АДРЕСА_1 не увійшли до складу спадщини після смерті ОСОБА_5 , так як на день смерті йому не належали.
В даному випадку після набуття відповідачем права власності на житловий будинок до неї в силу закону разом із цим об`єктом перейшло право власності на земельну ділянку, призначену для обслуговування житлового будинку.
Аналіз змісту норм статті 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.
Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.
Тож, законодавцем визначено принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. Тобто особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду має право на відповідну частину земельної ділянки на тих самих умовах, на яких воно належало попередньому власникові або користувачу, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.
Апеляційний суд звертає увагу, що для вирішення спору не має правового значення у який спосіб відбувся перехід права власності на земельну ділянку, як спадкового майна після смерті ОСОБА_6 , до відповідача – на підставі договору дарування, враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній будинку, або на підставі свідоцтва про право на спадщину.
Правове значення для вирішення справи має встановлення обставин, чи оспорював ОСОБА_5 за життя такий (будь-який) перехід права власності на спадкове майно ОСОБА_6 до відповідача, чи погодився з ним, яке майно належало йому самому на день смерті та входить до спадкового майна, на яке має право позивач, чи є порушеними права позивача, який має право на визнання за ним права власності тільки на те майно, яке належало на праві власності його батьку ОСОБА_5 на час відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Оскільки ОСОБА_5 прийняв спадщину після смерті ОСОБА_6 у вигляді рухомого майна, але, достеменно знаючи, що право власності на спадкове нерухоме майно оформила за собою відповідач, в межах строку позовної давності не оскаржував за життя спірне свідоцтво про право на спадщину, видане на ім`я відповідача, тобто на захист своїх прав спадкоємця щодо батьківського майна свідомо до суду протягом 20 років з дати видачі свідоцтва не звертався, що підтверджується письмовими матеріалами справи, а отже, ОСОБА_5 погодився із таким порядком розподілу батьківського майна, як правильно встановив суд першої інстанції.
Відповідно спірна земельна ділянка не увійшла до складу спадщини після смерті ОСОБА_5 , оскільки йому не належала, а тому позивач не має права на її спадкування в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_5 .
Доказів того, що ОСОБА_5 не знав про видачу його сестрі – ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину на спірну земельну ділянку, суду позивачем не надано.
Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у оскаржуваному судовому рішенні.
       Суд апеляційної інстанції відхиляє посилання позивача на допущені судом першої інстанції порушення норм процесуального права в частині дослідження і оцінки наявних у справі доказів, оскільки такі посилання фактично зводяться до переоцінки цих доказів, незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судом.
Згідно статті 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Ніщо не вказує на те, що судом не дотримано принципу рівності що витікає із змісту частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.
Водночас, заявником апеляційної скарги не підтверджено жодних порушень норм процесуального права, через які він не зміг повною мірою реалізувати свої процесуальні права чи які би призвели до ухвалення незаконного рішення, оскільки судом першої інстанції створені умови для того, щоб відповідач надав пояснення та докази щодо обставин, на які він посилався як на підставу своїх заперечень.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції, та вважає що суд першої інстанції виконав вимоги закону про обґрунтованість та законність рішення суду, що дає підстави суду апеляційної інстанції відповідно до статті 375 ЦПК України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 259, 268, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, –
У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 грудня 2024року– залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 15 квітня 2025року.

Судді: