ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
 
16 квітня 2025 року                                                                              
м. Київ                                                         
 
справа №752/20129/16-к
провадження № 51-4807км24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного кримінального суду:
 
головуюча                                                 ОСОБА_1 ,
судді:                                                          ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 ,
 
секретар судового засідання                           ОСОБА_4 ,
 
учасники  судового провадження:
прокурор                                                              ОСОБА_5 ,
 
виправданий                                                       ОСОБА_6 ,
захисник                                                              ОСОБА_7 ,
захисник                                                              ОСОБА_8 ,
                                                                                                              
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції,на ухвалу Київського апеляційного суду від 18 липня 2024 року, в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42016101010000168 стосовно 
 
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у Рівненській області та проживає у АДРЕСА_1 , який визнаний невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченогоч.3 ст.368 Кримінального кодексу України (далі - КК України), та виправданий на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України).
 
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який народився у с. Павлівка Калинівського району Вінницької області та проживає у АДРЕСА_2 , який визнаний невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 КК України, та виправданий на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України.
                           
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, виклав вимогу до суду касаційної інстанції (далі - Суду) про скасування оскаржуваного судового рішення та призначення нового розгляду у суді апеляційної інстанції.
Свої доводи прокурор мотивує тим, що апеляційний суд належним чином не перевірив доводи апеляційної скарги прокурора, зокрема щодо істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, та належним чином не мотивував рішення про відмову в задоволенні апеляційної скарги прокурора усупереч вимогам ст. 419 КПК України, фактично продублював вирок суду першої інстанції та зазначив про те, що місцевий суд надав усім доказам правильну оцінку.
Зазначає про відсутність порушень вимог КПК України під час виконання ст. 290 КПК України, а саме відкриття стороні захисту ухвал слідчих суддів апеляційного суду, оскільки відповідно до ч. 9 ст. 290 КПК України сторони кримінального провадження зобов`язані письмово підтвердити протилежній стороні факт надання їм доступу до матеріалів із зазначенням найменування таких матеріалів, що кореспондує обов`язок саме обвинувачених, а не слідчого письмово підтвердити факт надання доступу до матеріалів із зазначенням найменування матеріалів.
Вважає, що під час досудового розслідування не допущено порушень ст. 87 КПК України, а суд апеляційної інстанції не навів жодних підстав визнання доказів у цьому кримінальному провадженні недопустимими.
ОСОБА_6 та захисник ОСОБА_7 надіслали заперечення на касаційну скаргу прокурора, у якому просили касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржене судове рішення - без зміни.
 
Зміст судових рішень, у тому числі оскарженого, і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Святошинського районного суду м. Києва від 08 квітня 2019 року ОСОБА_9 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.3 ст.368 КК України та виправдано у зв`язку з недоведеністю вчинення ОСОБА_9 кримінального правопорушення.
ОСОБА_6 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.3 ст.368 КК України та виправдано у зв`язку з недоведеністю вчинення ОСОБА_6 кримінального правопорушення.
Запобіжний захід, застосований відносно ОСОБА_9 у виді застави в розмірі 110240 (сто десять тисяч двісті сорок) грн., яка була внесена відповідно до ухвали слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва від 02.09.2016р., після набрання вироком законної сили скасовано і повернуто внесену суму як предмет застави заставодавцю.
Запобіжний захід, застосований відносно ОСОБА_6 у виді застави в розмірі 110240 (сто десять тисяч двісті сорок) грн., яка була внесена відповідно до ухвали слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва від 02.09.2016р., після набрання вироком законної сили скасовано і повернуто внесену суму як предмет застави заставодавцю.
Вирішено питання арешту на вилучені речі та документи, речових доказів та процесуальних витрат.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 18 липня 2024 року апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення. Вирок Святошинського районного суду міста Києва від 08 квітня 2019 року стосовно ОСОБА_9 та ОСОБА_6 залишено без зміни.
Відповідно до оскаржуваної ухвали, органом досудового розслідування ОСОБА_9 обвинувачувався в тому, що він, обіймаючи посаду начальника відділу контролю за благоустроєм Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації, разом із ОСОБА_6 , який обіймав посаду головного спеціаліста відділу контролю за благоустроєм Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації, будучи службовими особами, за попередньою змовою на вчинення триваючого корупційного злочину, умисно сприяли ОСОБА_10 в здійсненні господарської діяльності, а саме усунення конкурентів, шляхом вжиття до останніх заходів реагування згідно з вимогами чинного законодавства, що надасть можливість ОСОБА_10 самостійно торгувати та отримувати більший заробіток за щомісячну плату у розмірі 1 000 гривень за кожну торгівельну точку, яка розташовується на території району.
В подальшому, після визначення місць розміщення торгівельних точок з квасом, ОСОБА_9 повідомив ОСОБА_10 про те, що куратором у здійсненні реалізації квасу на території Святошинського району буде інспектор з благоустрою - ОСОБА_6 , який безпосередньо буде вчиняти дії на сприяння здійснення ним господарської діяльності та з ним потрібно буде розраховуватися.
28 липня 2016 року під час зустрічі з ОСОБА_6 поблизу станції метро «Святошин» ОСОБА_10 передав ОСОБА_6 грошові кошти в розмірі 5 000 грн за сприяння працівниками відділу за контролем благоустрою Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації у здійсненні реалізації ОСОБА_10 квасу на 5 точках на території Святошинського району.
Частину отриманої неправомірної вигоди у невстановленому слідством місці та у невстановлений слідством час ОСОБА_9 отримав від ОСОБА_6 . 
У подальшому, під час зустрічі ОСОБА_10 з ОСОБА_6 обумовленою виникненням конкуренції на одній із точок по реалізації квасу в Святошинському районі останній повідомив, що конкурентів усувати не буде, так як місяць за який ОСОБА_10 заплатив закінчився. Крім того зазначив, що за місяць який він працював, він не розрахувався з працівниками поліції, та за наступний місяць необхідно закрити питання не тільки з працівниками відділу благоустрою, а й з працівниками поліції. А тому під час наступної зустрічі ОСОБА_10 повинен сплатити ОСОБА_6 грошові кошти у розмірі 10 000 гривень, за сприяння у здійсненні господарської діяльності.
31 серпня 2016 року, близько 11:00, поблизу Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації за адресою: м. Київ, проспект Перемоги, 97, ОСОБА_6 отримав від ОСОБА_10 неправомірну вигоду в розмірі 10 000 гривень, частину з яких в подальшому мав отримати ОСОБА_9 .
В цей же день ОСОБА_9 та ОСОБА_6 було затримано співробітниками правоохоронного органу після отримання неправомірної вигоди.
 
Позиції учасників судового провадження 
Прокурор у судовому засіданні не підтримала касаційну скаргу, просила судове рішення залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора - без задоволення. Захисники та виправданий також просили оскаржене судове рішення залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора - без задоволення. 
Інших учасників було належним чином повідомлено про час і місце судового розгляду, проте в судове засідання вони не з`явились. 
 
Мотиви Суду
Відповідно до вимог ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. 
Згідно зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. 
Як визначено ст. 419 КПК України, в ухвалі апеляційного суду повинні бути зазначені мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Суди першої та апеляційної інстанції під час розгляду кримінального провадження стосовно  ОСОБА_9 та   ОСОБА_6 дотримались зазначених вимог закону.
Так, місцевий суд, з яким погодився суд апеляційної інстанції, відповідно до вимог кримінального процесуального закону, зробив детальний аналіз наявних доказів у матеріалах цього провадження та дійшов обґрунтованого висновку про те, що сторона обвинувачення не довела поза розумним сумнівом винуватість  ОСОБА_9 та ОСОБА_6  у вчиненні інкримінованого їм кримінального правопорушення.
Суди у своїх рішеннях зазначили, що розумний сумнів - це такий непереборний сумнів, який залишається у слідчого, прокурора, слідчого судді, суду щодо винуватості обвинуваченого чи підсудного після всебічного, повного і об`єктивного дослідження обставин справи. Наявність розумного сумніву щодо обґрунтованості обвинувачення не дозволяє будь-якій неупередженій людині, яка міркує з належним розумом і сумлінням, визнати обвинуваченого винним.
Виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.
Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння, як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону.
Доводи касаційної скарги прокурора про відсутність порушень під час досудового розслідування ст. 87 КПК України та безпідставне визнання судом апеляційної інстанції доказів у цьому кримінальному провадженні недопустимими є необґрунтованими з огляду на таке.
Колегія суддів апеляційного суду, переглядаючи вирок місцевого суду, погодилась із висновками суду першої інстанції про визнання недопустимими доказами протоколів про результати контролю за вчиненням злочину від 29 липня 2016 року та від 31 серпня 2016 року, протоколів про використання заздалегідь ідентифікованих засобів від 28 липня 2016 року та від 31 серпня 2016 року у зв`язку із відсутністю у матеріалах цього кримінального провадження постанови прокурора про проведення негласної слідчої (розшукової) дії  -  контролю за вчиненням злочину, яким санкціонувалися зазначені негласні слідчі (розшукові) дії.
Суд апеляційної інстанції обґрунтовано зазначив, що зафіксовані в протоколах результати контролю за вчиненням злочину від 29 липня 2016 року та від 31 серпня 2016 року та результати використання заздалегідь ідентифікованих засобів з додатками від 28 липня 2016 року та від 31 серпня 2016 року є наслідком здійснення негласної слідчої (розшукової) дії, про проведення якої прокурор рішення не приймав, що унеможливлює визнання відомостей, зазначених у них, у якості допустимих доказів, адже недослідження судом процесуальних документів, які стали правовою підставою для проведення негласних слідчих (розшукових) дій, призводить до оперування судом доказами, допустимість яких є ймовірною, що в контексті презумпції невинуватості є неприпустимим для обґрунтування рішення про винуватість особи та свідчить про порушення права особи на справедливий суд.
Суд вважає висновок судів попередніх інстанцій про недоведення стороною обвинувачення винуватості поза розумним сумнівом обґрунтованими й такими, що відповідають положенням закону та  усталеній практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).
Відповідно до п. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.
У ст. 62 Конституції України зазначено, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Це конституційне положення відображено і в ст. 17 КПК України.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 25 березня 1983 року у справі «Мінеллі проти Швейцарії» (Minelli v. Switzerland) ЄСПЛ зробив висновок, що принцип презумпції невинуватості є одним з елементів справедливого судового процесу у кримінальних справах у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції.
У рішенні від 6 грудня 1988 року у справі «Барбера, Мессеге і Хабардо проти Іспанії» (Barbera, Messegue and Jabardo v. Spain) ЄСПЛ зауважив про те, що п. 2 ст. 6 Конвенції вимагає, щоб судді, виконуючи свої завдання, відійшли від упередженої думки, що обвинувачений учинив інкримінований йому злочин. Тягар доказування лежить на обвинуваченні, а кожний сумнів має тлумачитися на користь обвинуваченого. 
ЄСПЛ у рішеннях у справах «Коробов проти України» від 21 липня 2011 року, «Федорченко та Лозенко проти України»  від 20 вересня 2012 року вказав, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом», проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних не спростованих презумпцій факту. 
 
Безпідставними є й доводи касаційної скарги прокурора про відкриття стороні захисту ухвал слідчих суддів апеляційного судупри виконанні вимог ст.290 КПК України з огляду на таке.
Як убачається із матеріалів цього провадження, ухвали слідчих суддів про надання дозволу на проведення вказаних негласних слідчих (розшукових) дій, за результатами яких слідчим були складені протоколи про результати аудіо-, відеоконтролю місця (за особою) з додатками від 05 вересня 2016 року, від 02 вересня 2016 року, протоколи про результати зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж від 11 жовтня 2016 року, відсутні. 
Такі ухвали слідчих суддів не були відкриті стороні захисту у порядку ст.290 КПК України, не були представлені суду у ході провадження у суді першої інстанції під час доведення стороною обвинувачення належності та допустимості представлених доказів, не були надані під час провадження у суді апеляційної інстанції, та не були надані стороною обвинувачення під час провадження у суді касаційної інстанції.
Колегія суддів апеляційного суду дійшла обґрунтованого висновку, що зафіксовані у вказаних протоколах результати є наслідком здійснення негласної слідчої (розшукової) дії, проведення яких не було санкціоновано слідчим суддею, що унеможливлює визнання відомостей, зазначених у них, у якості допустимих доказів.
Суд зазначає, що процесуальні документи про дозвіл на проведення НСРД (у тому числі й відповідні постанови прокурора та ухвали слідчих суддів) повинні бути досліджені судом під час розгляду справи у суді першої інстанції з метою оцінки допустимості доказів, отриманих у результаті НСРД. Однак у матеріалах цього провадження відсутні відповідні постанови прокурора про проведення негласної слідчої (розшукової) дії як контроль за вчиненням злочину та ухвали слідчих суддів про надання дозволу на проведення вказаних негласних слідчих (розшукових) дій та не були надані стороною обвинувачення під час всього судового розгляду, та як наслідок не були відкриті стороні захисту під час виконання вимог ст. 290 КПК України.
Аналогічна позиція викладена у Постанові Верховного Суду від 08 липня 2020 року у справі № 718/1433/17, провадження № 51-53км20.
 
Доводи касаційної скарги прокурора про неналежний висновок колегії суддів апеляційного суду щодо визнання інших доказів сторони обвинувачення, таких як протоколи огляду місця від 01 серпня 2016 року та від 29 серпня 2016 року; протокол огляду від 31 серпня 2016 року; протоколи пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 29 липня 2016 року; протоколи обшуку від 31 серпня 2016 року; протоколи огляду предмету від 01 вересня 2016 року; огляду електронної пошти; огляду ноутбука від 10 жовтня 2016 року, недопустимими з підстав, що вони самостійно не доводять вину обвинувачених у пред`явленому обвинуваченні, заслуговують на увагу.
Вказана підстава визнання доказів недопустимими, зазначена апеляційним судом, не передбачена положеннями статей 86 та 87 КПК України. 
Однак таке порушення судом апеляційної інстанції не є істотним, не впливає на законність і обґрунтованість судового рішення, оскільки вказані докази дійсно є недостатніми для доведення винуватості обвинувачених у пред`явленому обвинуваченні поза розумним сумнівом.
Інших доводів, що були б підставами для скасування оскарженого судового рішення, прокурор у поданій касаційній скарзі не навів.
Ухвала апеляційного суду відповідає приписам статей 370, 419 КПК України. 
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би  безумовними підставами для скасування оскаржуваного рішення, Суд не встановив.
Отже, підстави для скасування судового рішення та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції та задоволення касаційної скарги відсутні.
Ухвала суду апеляційної інстанції належним чином мотивована, та узгоджується з положеннями статей 370 і 419 КПК України.
Оскільки істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, закон України про кримінальну відповідальність застосовано правильно, касаційну скаргу прокурора слід залишити без задоволення, а оскаржене судове рішення - без зміни.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд 
 
ухвалив:
 
Касаційну скаргу прокурора залишити без задоволення.
Ухвалу Київського апеляційного суду від 18 липня 2024 року стосовно  ОСОБА_9 та ОСОБА_6  залишити без зміни.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:

ОСОБА_1                                      ОСОБА_2                                      ОСОБА_3