Справа № 465/4265/18                                Головуючий у 1 інстанції: Котормус Т.І. 
Провадження № 22-ц/811/3511/24                 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

       22 квітня 2025 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Ванівського О.М.
суддів:Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О., 
секретаря: Підлужного В.І.,
за участі : представника ОСОБА_1 – адвоката Зеленіна С.С., представника позивача – адвоката Дяківа В.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційними скаргами представника ОСОБА_1  – адвоката Зеленіна С.С., представника ОСОБА_2  – адвоката Яцук Г. М. на рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 04 жовтня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_2 про стягнення суми заборгованості,-

ВСТАНОВИВ:

       В липні 2018 року ОСОБА_4 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_2 , в якій просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором кредиту №001-В/80 від 26.03.2008 в розмірі 1 601 039,10 грн. та судові витрати.
В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що 26.03.2008 між АБ «Факторіал-Банк», правонаступником якого є ПАТ «Фідобанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №001-В/80 на придбання нерухомого майна, згідно якого кредитор надав відповідачу кредит на суму 70 000,00 доларів США, строком до 25.03.2026 з відтермінуванням по сплаті кредиту на 12 місяців з платою за користування кредитними коштами в розмірі 12,5% річних. 12.06.2018 між ПАТ «Фідобанк» та ОСОБА_4 укладено договір відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, який посвідчено приватним нотаріусом КМНО Гембарською С.І. та зареєстровано в реєстрі під №514. У відповідності до вказаного договору відступлення прав вимоги ПАТ «Фідобанк» передає ОСОБА_4 належні права грошової вимоги до боржника за вказаним кредитним договором. Відповідно до Реєстру боржників до Договору про відступлення права вимоги від 12.06.2018, ОСОБА_4 набув права грошової вимоги до відповідача ОСОБА_1 на загальну суму 1 601 039,10 грн. у зв`язку із порушенням останнім умов кредитного договору. Відповідач не надав своєчасно кредитору грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом та відсотками, а також іншими витратами, що відображається у розрахунку заборгованості за договором, а тому свої зобов`язання не виконав.
       Рішенням Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 04 жовтня 2023 року позов задоволено.
       Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_2 про стягнення суми заборгованості задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 суму заборгованості за договором кредиту №001-В/80 від 26.03.2008 у розмірі 1 601 039,10 (один мільйон шістсот одну тисячу тридцять дев`ять гривень десять копійок) грн., яка складається з 136 582,38 (сто тридцять шість тисяч п`ятсот вісімдесят дві гривні тридцять вісім копійок) грн. - простроченої заборгованості за кредитом; 1 303 738,18 (один мільйон триста три тисячі сімсот тридцять вісім гривень вісімнадцять копійок) грн. строкової заборгованості за кредитом; 150 360,08 (сто п`ятдесят тисяч триста шістдесят гривень вісім копійок) грн. простроченої заборгованості за відсотками; 10 358,46 (десять тисяч триста п`ятдесят вісім гривень сорок шість копійок) грн. строкової заборгованості за відсотками.
       Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір у сумі 8810,00 (вісім тисяч вісімсот десять гривень нуль копійок) грн.
       Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_1 – адвокат Зеленін С.С., подавши апеляційну скаргу.
 
       Не погоджується з рішенням суду.
       Вказує, що залучення ОСОБА_3 до участі в справі як правонаступника ОСОБА_4 призвело до ухвалення незаконного рішення.
       Вважає, що суд безпідставно залучив ОСОБА_3 правонаступником, оскільки ОСОБА_3 успадкувала боргові зобов`язання чоловіка, тобто ті, де ОСОБА_4 був боржником, але не кредитором. 
       Окрім цього, звертає увагу суду на те, що ОСОБА_1 не був належним чином повідомлений про судове засідання призначене на 04.10.2023 року, а копію судового рішення не було скеровано учасникам справи.
       Також зазначає, що всупереч вимогам ст.ст. 95, 175, 177 ЦПК України в матеріалах справи відсутні дані про місцезнаходження оригіналів усіх доказів у справі.
       Не має також оригіналу договору відступлення прав вимоги від 12.06.2018 року, а копія яка міститься в матеріалах справи не засвідчена належним чином, що викликає сумніви в допустимості такого доказу.
       Апелянт звертає увагу суду на те, що сторонами у договорі відступлення права грошової вимоги можуть бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності з однієї сторони та банк, або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.
        ОСОБА_4 діяв як фізична особа, а отже не міг укласти договір відступлення прав вимоги від 12.06.2018 року з ПАТ «Фідобанк» в силу закону.
       Просить скасувати рішення Кам`янко-Бузького районного суду Львівської області та ухвалити нове рішення про відмову у позові.
       Рішення суду також оскаржила представник ОСОБА_2 – адвокат Яцук Г. М., подавши апеляційну скаргу.
 
       Звертає увагу суду на те, що ОСОБА_3 не є єдиним спадкоємцем майна померлого позивача. Відповідно до договору між спадкоємцями позивача від 02.06.2022 року, якими, окрім дружини ОСОБА_5 є двоє неповнолітніх дітей, кожному із спадкоємців перейшло конкретно визначене в договорі майно.
       Суд першої інстанції не надав значення, що ОСОБА_3 не успадкувала право кредиторської вимоги до ОСОБА_1 по кредитному договору.
       Окрім цього, покликається на те, що ОСОБА_4 не був належним позивачем, оскільки діяв як фізична особа, а тому відповідно до ст. 1079ЦК України не міг укласти договір відступлення прав вимоги від 12.06.2018 року
       Просить скасувати рішення Кам`янко-Бузького районного суду Львівської області та ухвалити нове рішення про відмову у позові.
       03 березня 2025 року представник ОСОБА_3 – адвокат Дяків В.Б. подав відзив на апеляційні скарги. Просить апеляційні скарги залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
       Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 – адвоката Зеленіна С.С., представника позивача – адвоката Дяківа В.Б., перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення. 
       Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
       Згідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
       Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
       Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
       Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.
       Згідно з вимогами ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. 
       Вирішуючи спір, судом було встановлено факт укладення між АБ «Факторіал-Банк», правонаступником якого є ПАТ «Фідобанк» та ОСОБА_1 кредитного договору, встановлено факт отримання ОСОБА_1 коштів за договором кредиту та факт їх неповернення відповідачем у відповідності до умов вказаних у договорі та у строки визначені сторонами, тому суд дійшов висновку про підставність позову щодо стягнення суми заборгованості за кредитом та відсотками. Оскільки ПАТ «Фідобанк» на підставі договору від 12.06.2018 відступило право вимоги щодо відповідача на користь ОСОБА_4 , правонаступником якого є ОСОБА_3 і таке відступлення відповідає вимогам п.1 ч.1 ст.512 та 513 ЦК України, то на переконання суду позов підлягає до задоволення повністю.
       Колегія суддів не в повній мірі погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.
       Матеріалами справи та судом встановлено що 26.03.2008 між АБ «Факторіал-Банк», правонаступником якого є ПАТ «Фідобанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №001-В/80 на придбання нерухомого майна, згідно якого кредитор надав відповідачу кредит на суму 70 000,00 доларів США, строком до 25.03.2026 з відтермінуванням по сплаті кредиту на 12 місяців, з платою за користування кредитними коштами в розмірі 12,5% річних (а.с.6-10, том 1).
       22.10.2009 між ПАТ «СЕБ БАНК» (назва до реорганізації - АБ «Факторіал-Банк») укладено договір про внесення змін до договору кредиту на придбання нерухомого майна №001-В/80 від 26.03.2008, згідно умов якого призупинено на вказаний у договорі період нарахування пені та встановлено відсоткові ставки на різні періоди (а.с.16, том 1).
       Також, 30.12.2014 між ПАТ «Фідобанк» та ОСОБА_1 укладено додатковий договір №2 до договору кредиту на придбання нерухомого майна №001-В/80 від 26.03.2008 відповідно до умов якого сторони домовилися викласти графік погашення заборгованості за кредитом у новій редакції (а.с. 17, том 1).
       12.06.2018 між ПАТ «Фідобанк» та ОСОБА_4 укладено договір відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, який посвідчено приватним нотаріусом КМНО Гембарською С.І. та зареєстровано в реєстрі під №514, у відповідності до умов якого, ПАТ «Фідобанк» передає ОСОБА_4 за плату, а ОСОБА_4 приймає належні ПАТ «Фідобанк» права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами вказаними у Реєстрі боржників, укладеними між кредитором і боржниками.
       Відповідно до Реєстру боржників до Договору про відступлення права вимоги від 12.06.2018, ОСОБА_4 набув права грошової вимоги до відповідача ОСОБА_1 на загальну суму 1 601 039,10 грн.
       Згідно з розрахунку заборгованості у ОСОБА_1 існує заборгованість за кредитним договором №001-В/80 від 26.03.2008 перед ОСОБА_4 , яка становить 1 601 039,10 грн., яка складається з 136 582,38 грн. - простроченої заборгованості за кредитом; 1 303 738,18 грн. строкової заборгованості за кредитом; 150 360,08 грн. простроченої заборгованості за відсотками; 10 358,46 грн. строкової заборгованості за відсотками.
       Разом з тим, як видно з договору про поділ спадкового майна від 02.06.2022, до складу спадщини після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 до ОСОБА_3 перейшло право спадкодавця, зокрема за зобов`язаннями по іпотечному договору ОСОБА_1 (а.с.106-109, том 2).
       Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язання – це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
       У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
Згідно ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. 
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Відповідно до змісту ч.1 ст.638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Положеннями статті 639 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
       Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до статті 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з врахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст.627 ЦК України).
       Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинне виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
       Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).
       Одним з видів порушення зобов`язання є прострочення – невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.
       Встановлено, що АБ «Факторіал-Банк», правонаступником якого є ПАТ «Фідобанк» виконав свої обов`язки за умовами договору кредитування, надавши кредитні кошти відповідачу, а відповідач у свою чергу свої зобов`язання за договором належним чином не виконував, що призвело до виникнення заборгованості, а отже кредитор вправі вимагати виконання відповідачем, як боржником, зобов`язання щодо повернення фактично отриманої суми кредитних коштів та відсотків.
       В частині доводів апеляційної скарги, що ОСОБА_4 діяв як фізична особа, а отже не міг укласти договір відступлення прав вимоги від 12.06.2018 року з ПАТ «Фідобанк» в силу закону, колегія суддів вважає такі безпідставними.
       У постанові від 16 березня 2021 року в справі №906/1174/18 (провадження №12-1гс21) Велика Палата Верховного Суду зазначила про можливість відступлення права вимоги за кредитним і забезпечувальним договорами не тільки на користь фінансових установ, але й на користь фізичних осіб лише за умови, що попередній кредитор-банк був позбавлений банківської ліцензії та перебував у процедурі ліквідації, яка вимагає вчинення дій із метою максимального задоволення інтересів кредиторів банку, зокрема його вкладників. 
       У наведеній постанові Великої Палати Верховного Суду також зазначено, що відступлення права вимоги може відбуватись, зокрема, на підставі договору купівлі продажу, дарування, міни. Якщо право вимоги відступається за плату (так званий продаж боргів), то сторони у відповідному договорі мають визначити ціну продажу цього майнового права. Можлива різниця між вартістю права вимоги та ціною його продажу може бути обумовлена ліквідністю цього майнового права та сама собою (за відсутності інших ознак) не свідчить про наявність фінансової послуги, яка надається новим кредитором попередньому.
       Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2023 року у справі № 206/4841/20 (провадження № 14-55цс22) виснувала про відсутність підстав для відступу від своїх висновків у постанові від 16 березня 2021 року в справі № 906/1174/18 (провадження №12-1гс21) щодо можливості відступлення права вимоги за кредитним і забезпечувальним договорами не тільки на користь фінансових установ, але й фізичних осіб лише за обставин, коли попередній кредитор (банк) був позбавлений банківської ліцензії та перебуває в процедурі ліквідації.
       Відповідно до рішення Правління Національного банку України від 18 липня 2016 року №142-рш "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію публічного акціонерного товариства "Фідобанк" виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 19 липня 2016 року 1265, "Про початок процедури ліквідації ПУАТ "Фідобанк" та делегування повноважень ліквідатора банку. Згідно даних з офіційного сайту Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Ліквідація ПУАТ «ФІДОБАНК» здійснюється Фондом безпосередньо. Дата початку ліквідації банку 20.07.2016.
       Таким чином, ОСОБА_4 , як фізична особа, міг укласти договір відступлення (купівлі - продажу) прав вимоги від 12.06.2018 року з ПАТ "Фідобанк" в силу закону та став новим кредитором ОСОБА_1 по кредитному договору №001-В/80 від 26.03.2008 та договорами забезпечення (іпотеки).
       Згідно положень статей 1216 - 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. 
       У постанові Верховного Суду від 20.03.2018 по справі №910/1972/17 зазначено, що за загальним визначенням правонаступництво - це перехід прав і обов`язків від одного суб`єкта до іншого. Правонаступництво може бути універсальним або частковим (сингулярним). За універсального правонаступництва до правонаступника (фізичної або юридичної особи) переходять усі права і обов`язки того суб`єкта, якому вони належали раніше. За часткового (сингулярного) правонаступництва від одного до іншого суб`єкта переходять лише окремі права і обов`язки. Правонаступництво є самостійною підставою заміни кредитора у зобов`язанні. Правонаступництво слід розглядати як певний юридичний механізм похідного правонабуття, за яким до правонаступника переходять суб`єктивні права та обов`язки попередника. Доказами правонаступництва щодо окремого зобов`язання може бути: відповідний договір, на підставі якого воно виникло, передавальний акт чи розподільчий баланс, статут правонаступника.
       Як вбачається із відповіді приватного нотаріуса Амбросійчук Л.В., яка міститься у матеріалах справи, в нотаріальній конторі була спадкова справа №18/2021, заведена після смерті ОСОБА_6 , а спадкоємцем та правонаступником померлого є його дружина – ОСОБА_3 , яка подала до приватного нотаріуса заяву про прийняття спадщини за законом після смерті її чоловіка – ОСОБА_4 та повідомила про те, що окрім неї спадкоємцями першої черги є мати померлого ОСОБА_7 , сини померлого – ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , дочка померлого – ОСОБА_10 (копія заяви є при справі). 
        ОСОБА_8 та ОСОБА_7 від прийняття спадщини відмовилися, що підтверджується відповідними заявами. 
       02.06.2022 приватним нотаріусом Амбросійчук Л.В. посвідчено Договір про поділ спадкового майна. Зі змісту пункту 6 цього договору слідує, що до складу спадкового майна, серед іншого, входять зобов`язання за іпотечними договорами, в яких спадкодавець є іпотекодержателем. Пунктами 17.1. та 17.2 цього Договору визначено, що у спадщину ОСОБА_9 , ОСОБА_10 переходять тільки наступна частина спадкового майна, а саме частки будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки, що розташована у цьому ж населеному пункті. 
       Як вбачається з договору відступлення (купівлі - продажу) прав вимоги від 12.06.2018 року за таким відступлено також і право вимоги за договором іпотеки від 26.03.2008 року , яким забезпечено виконання зобов`язань ОСОБА_1 по кредитному договору №001-В/80 від 26.03.2008 та за яким останній є іпотекодавцем предмета іпотеки - житлового будинку, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 . Як вбачається з інформаційної довідки №392191729 з ДРРП станом на зараз іпотекодержателем цього предмета іпотеки є ОСОБА_3 .
       З огляду на вищевикладене, доводи апеляційних скарг про те, що ОСОБА_3 не успадкувала право кредиторської вимоги до ОСОБА_1 по кредитному договору є безпідставними.
Відповідно до положень ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Статтею 16 ЦПК України визначено, що сторони вживають заходів для досудового врегулювання спору за домовленістю між собою або у випадках, коли такі заходи є обов`язковими згідно із законом. Особи, які порушили права і законні інтереси інших осіб, зобов`язані поновити їх, не чекаючи пред`явлення претензії чи позову.
Позовна заява повинна містити, зокрема , відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору, якщо такі проводилися, в тому числі, якщо законом визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору (пункт 6 частини третьої статті 175 ЦПК України).
Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.
У договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються приписи законодавства про захист прав споживачів (частина друга статті 627 ЦК України у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», який набрав чинності 16 жовтня 2011 року). Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (частина третя статті 1054 ЦК України у вказаній редакції).
За змістом пункту 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» (тут і далі в редакції, чинній на момент укладення кредитного договору) споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних із підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
Споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункт 23 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів»).
10 червня 2017 року набрав чинності Закону України «Про споживче кредитування», який визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування» (стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній з 10 червня 2017 року).
Отже, регулювання правовідносин банку із споживачем щодо кредитування для споживчих потреб до 10 червня 2017 року відбувалося з урахуванням приписів Закону України «Про захист прав споживачів». З 10 червня 2017 року на ці відносини поширюється Закон України «Про споживче кредитування», а у частині, що йому не суперечить, застосовується також Закон України «Про захист прав споживачів».
Визначаючи зміст правовідносин, які виникли між сторонами кредитного договору, суди повинні встановити: на які потреби було надано кредит, чи здійснювалось кредитування з метою задоволення боржником особистих економічних та побутових потреб. Установивши, що кредитування здійснювалось на споживчі потреби, суд повинен застосувати до встановлених правовідносин законодавство щодо захисту прав споживачів (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 14 вересня 2016 року у справі № 6-223цс16).
Якщо кредитодавець згідно з договором про надання споживчого кредиту одержує внаслідок порушення споживачем умов договору право на вимогу повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, або на вилучення продукції чи застосування іншої санкції, він може використати таке право лише у разі: 1) затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла щонайменше - на три календарні місяці; або 2) перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на десять відсотків; або 3) несплати споживачем більше однієї виплати, яка перевищує п`ять відсотків суми кредиту; або 4) іншого істотного порушення умов договору про надання споживчого кредиту. Якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - шістдесяти календарних днів з дня одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність (частина десята статті 11 Закону про захист прав споживачів зі змінами, передбаченими Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», який набрав чинності 16 жовтня 2011 року).
У постанові від 27 березня 2019 року у справі № 521/21255/13-ц (провадження № 14-600цс18) Велика Палата Верховного Суду виклала висновок, що боржник зобов`язаний виконати його обов`язок відповідно до умов договору. Тобто, порушивши права або законні інтереси кредитора, боржник зобов`язаний поновити їх, не чекаючи на повідомлення (вимогу) про дострокове повернення кредиту чи на звернення до суду з відповідним позовом. Враховуючи приписи статей 526, 527 і 530 ЦК України, направлення повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту стосується загального порядку досудового врегулювання відповідних спорів. Невиконання кредитором обов`язку з направлення такого повідомлення (вимоги) не означає відсутність порушення його прав, а тому він може вимагати у суді виконання боржником обов`язку з дострокового повернення кредиту.
У постанові від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц (провадження № 14-680цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що висновок, наведений у постанові від 27 березня 2019 року у справі № 521/21255/13-ц, не враховує спеціальний порядок, передбачений Законом України «Про захист прав споживачів» у редакції до 2017 року, заявлення кредитодавцем вимоги про дострокове повернення коштів у разі неналежного виконання позичальником умов договору про надання споживчого кредиту, і вважала за необхідне відступити від зазначеного висновку, конкретизувавши його так: «Суд, установивши, що кредитування відбулося для задоволення споживчих потреб позичальника, має застосувати до встановлених правовідносин приписи, які регулюють відносини споживчого кредитування, зокрема частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, у якій був встановлений обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту».
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц (провадження № 14-680цс19) зазначила, що «визначаючи зміст правовідносин, які виникли між сторонами кредитного договору, суди повинні встановити: на які потреби було надано кредит, чи здійснювалось кредитування з метою задоволення боржником особистих економічних та побутових потреб. Установивши, що кредитування здійснювалось на споживчі потреби, суд повинен застосувати до встановлених правовідносин законодавство щодо захисту прав споживачів. Звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює визначений Законом України «Про захист прав споживачів» порядок. Якщо кредитодавець звертається до суду з таким позовом, не виконавши вимоги частини десятої статті 11 цього Закону у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, не дотримавши передбачений зазначеним договором порядок, який не має погіршувати порівняно із цим Законом становище споживача, то в останнього як у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а у суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову у частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором».
Подібні висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 703/747/12, від 12 серпня 2020 року у справі № 2-2062/10, від 27 серпня 2020 року у справі № 607/3439/16-ц.
У постанові Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року у справі № 6-223цс16 викладено правовий висновок про те, що коли кредитодавець не заявив вимогу про дострокове повернення кредиту, у споживача відсутній обов`язок повернути споживчий кредит достроково у судовому порядку.
У ч. 1 ст. 628 та ст. 629 ЦК України закріплено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.
       В п.п. 3.3.11. п. 3.3. кредитного договору сторони визначили, що позичальник зобов`язаний у разі порушення умов договору та/або іпотечного договору та/або інших договорів згідно з а. 1.3. та п.п 3.3.10. цього договору, протягом 10 робочих днів з дня першого пред`явлення кредитодавцем вимоги позичальнику, достроково повернути кредит з одночасною сплатою нарахованих процентів, та інших платежів, що передбачені умовами цього договору.
       Пунктом 4.3. цього договору передбачено, що у випадку невиконання позичальником зобов`язань, визначених п.п. 3.3.2., 3.3.3. цього договору, протягом 45 днів поспіль, невиконання позичальником (поручителем) вимог, передбачених п.п. 3.3.10. цього договору, кредитодавець має право вимагати дострокового погашення всієї суми заборгованості за цим договором та/або в односторонньому порядку прийняти рішення щодо припинення дії цього договору, та відповідно позичальник зобов`язаний погасити кредит, сплатити проценти та щомісячну комісію за фактичний час використання кредиту та нараховану пеню.
Усі повідомлення між сторонами здійснюються у письмовій формі шляхом направлення рекомендованих листів або телеграм (п. 7.4. кредитного договору).
У справі, що переглядається кредит видано на споживчі цілі, вимога про дострокове погашення усієї суми заборгованості (як простроченої, такі поточної) в матеріла справи відсутня, з вказаним позовом позивач звернуся в липні 2018 року, тобто під час дії Закону України «Про споживче кредитування».
Відповідно до ст. 25 цього Закону взаємодія кредитодавця, нового кредитора, колекторської компанії із споживачем, його близькими особами, представником, спадкоємцем, поручителем, майновим поручителем або третіми особами, взаємодія з якими передбачена договором про споживчий кредит та які надали згоду на таку взаємодію, при врегулюванні простроченої заборгованості може здійснюватися, у тому числі, шляхом надсилання поштових відправлень із позначкою «Вручити особисто» за місцем проживання чи перебування або за місцем роботи фізичної особи.
Під час першої взаємодії із споживачем, його близькими особами, представником, спадкоємцем, поручителем, майновим поручителем або третіми особами, взаємодія з якими передбачена договором про споживчий кредит та які надали згоду на таку взаємодію, у рамках врегулювання простроченої заборгованості кредитодавець, новий кредитор, колекторська компанія зобов`язані повідомити, зокрема, розмір простроченої заборгованості (розмір кредиту, проценти за користування кредитом, розмір комісії та інших платежів, пов`язаних з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту), розмір неустойки та інших платежів, що стягуються при невиконанні зобов`язання за договором про споживчий кредит або відповідно до закону. У разі звернення відповідно до договору про споживчий кредит до третіх осіб, взаємодія з якими передбачена договором про споживчий кредит та які надали згоду на таку взаємодію, у тому числі до близьких осіб, відповідно до частини шостої цієї статті інформація про розмір простроченої заборгованості повідомляється лише за наявності згоди споживача на передачу інформації про наявність простроченої заборгованості таким особам. Розрахунок розміру простроченої заборгованості для колекторської компанії здійснюється кредитодавцем або новим кредитором.
Новий кредитор, колекторська компанія на вимогу споживача, його близьких осіб, представника, спадкоємця, поручителя або майнового поручителя зобов`язані протягом п`яти робочих днів після першої взаємодії при врегулюванні простроченої заборгованості надати документи, що підтверджують інформацію, зазначену у частині другій цієї статті (у тому числі детальний розрахунок простроченої заборгованості та всіх інших платежів по кожному платіжному періоду та підставу їх нарахування), особисто або шляхом направлення листа на адресу (електронну або поштову) такої особи, або в інший визначений договором про споживчий кредит спосіб.
Для цілей цієї частини моментом надання відповідних підтвердних документів є, у тому числі, 23 година 59 хвилин десятого робочого дня з дня направлення кредитодавцем, новим кредитором, колекторською компанією рекомен-дованого поштового відправлення з описом вкладення, що містило відповідні підтвердні документи, або момент отримання повідомлення про вручення зазначеного поштового відправлення, якщо таке повідомлення отримано кредитодавцем, новим кредитором, колекторською компанією раніше зазначеного 10-денного строку.
       У постанові Верховного Суду від 7 березня 2024 року, викладено такий висновок: «У справі кредит видано на споживчі цілі, а дострокову вимогу пред`явлено 21 липня 2022 року за дії Закону про споживче кредитування. Висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 638/13638/15-ц та постанові Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року у справі № 6-223цс16, про необхідність виконання банком обов`язкового досудового порядку врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором споживчого кредиту застосовні до спірних правовідносин, адже стаття 25 Закону про споживче кредитування, яка діяла на момент пред`явлення банком досудової вимоги у справі, відображає сформульований Верховним Судом та Верховним Судом України висновок щодо взаємодії із споживачами при врегулюванні простроченої заборгованості».
Аналогічний висновок було викладено Верховним Судом також і раніше у справах з подібними правовідносинами, а саме щодо часу укладення кредитного договору та часу пред`явлення позову в постановах від 03 травня 2022 року у справі № 206/3466/18 та від 08 грудня 2021 року у справі № 409/1398/18.
Враховуючи, що суд першої інстанції вирішуючи спір в частині стягнення з відповідача строкової заборгованості за кредитним договором допустив порушення норм матеріального права, оскаржуване рішення необхідно скасувати, ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову, а саме про стягнення простроченої заборгованості за кредитним та відмовивши у стягненні строкової заборгованості.
Таким чином, з  ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 слід стягнути суму заборгованості за договором кредиту №001-В/80 від 26.03.2008 у розмірі 286 942, 46 грн., яка складається з 136 582,38 (сто тридцять шість тисяч п`ятсот вісімдесят дві гривні тридцять вісім копійок) грн. - простроченої заборгованості за кредитом; 150 360,08 (сто п`ятдесят тисяч триста шістдесят гривень вісім копійок) грн. простроченої заборгованості за відсотками.
Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
       Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення є:1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
       Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. 
       Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
       Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,-
УХВАЛИВ:

апеляційні скарги представника ОСОБА_2 – адвоката Яцук Галини Михайлівни та представника ОСОБА_1 – адвоката Зеленіна С.С. – задовольнити частково.
       Рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 04 жовтня 2023 року – скасувати.
       Ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_2 про стягнення суми заборгованості задовольнити частково.
       Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 суму заборгованості за договором кредиту №001-В/80 від 26.03.2008 у розмірі 286 942, 46 грн., яка складається з 136 582,38 (сто тридцять шість тисяч п`ятсот вісімдесят дві гривні тридцять вісім копійок) грн. - простроченої заборгованості за кредитом; 150 360,08 (сто п`ятдесят тисяч триста шістдесят гривень вісім копійок) грн. простроченої заборгованості за відсотками.
       В задоволенні інших вимог відмовити.
       Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір у сумі 1585 грн. 80 коп. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 22 квітня 2025 року.

Головуючий: Ванівський О.М.

Судді Цяцяк Р.П.

                                                                        
                                                                         Шеремета Н.О.