УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 квітня2025 року
м. Київ
справа № 521/2879/23
провадження № 51 - 1145 ск 25
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                   ОСОБА_1 ,
суддів                                               ОСОБА_2 ,   ОСОБА_3 ,
вивчивши матеріали касаційної скарги засудженого ОСОБА_4 на вирок Малинівського районного суду м. Одеси від 13 вересня 2023 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 14 січня 2025 року,
установив:
За вироком Малиновського районного суду м. Одеси від 13 вересня 2023 року
ОСОБА_4 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя міста Херсон, раніше неодноразово судимого,
засуджено за ч. 4 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі - КК) 
та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років.
Вирішено питання про долю речових доказів та стягнення процесуальних витрат. 
Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_4 26 грудня 2022 року приблизно о 23:00, в умовах воєнного стану, проник у середину приміщення кафе «Чіка» 
на вул. Покришева, 24 у м. Херсоні, звідки повторно, таємно викрав майно, яке належить потерпілому ОСОБА_5 , на загальну суму 11 656, 67 грн. 
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 14 січня 2025 року вирок змінено виключено з вступної частини посилання суду на те, що ОСОБА_4 раніше судимий: 02 липня 2024 року Дніпровським районним судом м. Херсона 
за ч. 3 ст. 185, ст. 70 КК та переданий під нагляд батьків; 07 червня 2009 року Дніпровським районним судом м. Херсона за ч. 2 ст. 185 КК, кримінальну справу зупинено на підставі статей 105, 448 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК); 27 листопада 2013 року Дніпровським районним судом м. Херсона за ч. 2 ст. 185 КК до 4 місяців арешту; 13 березня 2014 року Суворовським районним судом м. Херсона за ст. 395, ст. 71 КК до 2 місяців 5 днів арешту.
Постановлено зазначити у вступній частині вироку, що ОСОБА_4 раніше судимий, востаннє: 16 вересня 2009 року Дніпровським районним судом 
м. Херсона за ч. 2 ст. 185 КК до 3 років позбавлення волі; 28 квітня 2015 року Дніпровським районним судом м. Херсона за ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186, ст. 70 КК до 4 років позбавлення волі; 07 вересня 2015 року Суворовським районним судом          м. Херсона за ч. 3 ст. 15 - ч. 2 ст. 393, ст. 71 КК до 5 років 5 місяців позбавлення волі.
У резолютивній частині вказано, що на підставі ст. 100 КПК речовий доказ - вилучений офісний стілець, опечатаний биркою, який знаходиться на зберіганні у кімнаті зберігання речових доказів Херсонського РУП ГУНП в Херсонській області, підлягає конфіскації в дохід держави.
В іншій частині вирок залишити без змін.
Зі змісту касаційної скарги вбачається, що засуджений не погоджується 
з оскаржуваними судовими рішення в частині призначеного покарання. Стверджує, що в мотивувальній частині вироку зазначено всі обставини, які давали можливість суду застосувати до нього положення ст. 69 КК, проте всупереч цих вимог закону ці положення до нього не були застосовані. Вважає, що наведені у вироку обставини, передбачені ст. 66 КК, дають підстави для обрання йому менш суворого покарання ніж позбавлення волі на строк 6 років. Тому просить Верховний Суд скасувати оскаржувані судові рішення та пом`якшити йому призначене покарання.
Перевіривши доводи касаційної скарги та надані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального
та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Положеннями ч. 2 вказаної норми передбачено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Відповідно до приписів ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Доведеність винуватості у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, установлених місцевим судом та правильність кваліфікації його дій за ч. 4 ст. 185 КК засудженим у касаційній скарзі не заперечуються.
Фактично доводи касаційної скарги останнього зводяться до його незгоди із незастосуванням судом положень ст. 69 КК.
Відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети 
й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання має бути пропорційним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.
За змістом ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.
Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на призначення покарання.
Як убачається зі змісту оскаржених судових рішень вказаних вимог закону суди першої та апеляційної інстанцій дотримались.
Зокрема при вирішенні питання про  призначення покарання ОСОБА_4 суд першої інстанції врахував ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, дані про його особу, який раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності (в тому числі за вчинення злочинів проти власності), а також інші обставини справи.
Як обставини, що пом`якшують покарання, суд врахував щире каяття засудженого та активне сприяння в розкритті кримінального правопорушення. Обставин, які обтяжують покарання, місцевий суд не встановив.
Урахувавши ці обставини у своїй сукупності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про призначення засудженому покарання в межах санкції  ч. 4 ст. 185 КК, визначивши його у виді позбавлення волі на строк 6 років, яке є наближеним до мінімального розміру.
Водночас, підстав для застосування до ОСОБА_4 положень статей 69, 75 КК та призначення йому покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції 
ч. 4 ст. 185 КК, а також для звільнення останнього від відбування покарання 
з випробуванням суд першої інстанції не встановив.
При перегляді вироку за апеляційною скаргою засудженого апеляційний суд уважно перевірив зазначені в ній доводи щодо правильності призначеного йому покарання. Не встановивши підстав для зміни чи скасування вироку апеляційний суд  відхилив ці доводи і залишив вирок у цій частині без змін. 
Передбачених законом підстав для застосування до ОСОБА_4 положень статей 69, 75 КК суд апеляційної інстанції не встановив.
У касаційній скарзі засуджений стверджує, що місцевий суд встановивши наявність обставин, які пом`якшують покарання та відсутність обставин, які його обтяжують, мав підстави для того, щоб застосувати до нього положення ст. 69 КК.
Разом із тим, Верховний Суд неодноразово зазначав у своїх рішеннях, що частина 1 статті 69 КК надає повноваження суду у виключних випадках призначити більш м`яке покарання ніж, передбачене законом за вчинений злочин, лише «за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості цього злочину», тобто якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним в законі: вони (1) можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частин 
1 та/або 2 статті 66 КК, і (2) істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину.
Крім того, ці обставини мають знаходитися в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами злочину, роллю особи у його вчиненні та поведінкою під час та після вчинення злочину, а також іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та особи, яка його вчинила.
Таким чином, призначення судом більш м`якого покарання, ніж те яке  визначене санкцією кримінального закону за вчинений злочин, можливе лише у випадку, коли встановлені у справі обставини в своїй сукупності настільки істотно знижують ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, що призначення обвинуваченому навіть мінімального покарання в межах  санкції кримінального закону, було б  явно суворим і несправедливим. 
З урахуванням установлених судами першої й апеляційної інстанцій обставин провадження, тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, даних про особу засудженого колегія суддів Верховного Суду не вбачає передбачених Законом підстав для зміни судових рішень у частині призначеного йому покарання. Зі змісту  касаційної скарги засудженого та оскаржуваних судових рішень Суд не вбачає явної несправедливості призначеного покарання та його невідповідності  ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість у розумінні положень ст. 414 КПК.
Вирок місцевого суду та ухвала апеляційного суду відповідають вимогам ст. ст. 370, 374, 419 КПК, є належним чином обґрунтованими та вмотивованими  у них зазначені відповідні мотиви з яких виходили ці суди при ухваленні  своїх рішень, та положення закону  якими вони керувалися .
Призначене засудженому ОСОБА_4 покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК та є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.
Обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.
Що стосується прохання ОСОБА_4  в скарзі про призначення йому захисника та бажанні брати участь у касаційному розгляді справи, то відповідно до положень ч. 1 ст. 430 КПК ці питання можуть бути вирішені Судом лише після відкриття касаційного провадження, тоді як у цьому випадку у відкритті касаційного провадження засудженому відмовлено.
На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428, 441 КПК, Верховний Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Малинівського районного суду м. Одеси                     від 13 вересня 2023 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 14 січня                 2025 року щодо нього через відсутність підстав для задоволення касаційної скарги. 
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.
 Судді:
 
ОСОБА_1                                ОСОБА_2                                  ОСОБА_3