ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2861/25 Справа № 199/3522/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - ПОДОРЕЦЬ О. Б. Суддя у 2-й інстанції - Єлізаренко І. А.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2025 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді Єлізаренко І.А.
суддів Макарова М.О., Свистунової О.В.
за участю секретаря Кошара О.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 – адвоката Короті Романа Олександровича на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 14 листопада 2024 року та на додаткове рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 грудня 2024 року, апеляційну скаргу  ОСОБА_2 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 14 листопада 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,-

В С Т А Н О В И Л А:

       У травні 2024 року  ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.
       В обґрунтування позовних вимог, які уточнювалися в ході судового розгляду справи, ОСОБА_2 посилалася на те, що вона з відповідачем перебуває у зареєстрованому шлюбі з 30 серпня 2001 року, від якого в них народилося двоє синів: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . З квітня 2019 року сторони не проживають разом, не ведуть спільного господарства та не підтримують подружні відносини. Позивач вказує, за час спільного проживання ними за спільні кошти було придбано автомобіль “MITSUBISHI PAJERO”, 1996 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , побудовано житловий будинок, а також змонтовано бетонний паркан на виділеній відповідачу земельній ділянці, розташованій за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 1210100000:01:419:0001, площею 0,04 га. Позивач при ухваленні рішення суду, просила суд відступити від рівності часток подружжя у праві спільної власності, оскільки з нею проживають діти. На підставі викладеного,  ОСОБА_2 просила суд стягнути з відповідача ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості 2/3 часток спільно набутого майна подружжя, а саме: автомобіля “MITSUBISHI PAJERO”, 1996 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , номер VIN НОМЕР_2 , в сумі 130953 грн. 33 коп.; будівельних матеріалів у вигляді житлового будинку та бетонного паркану, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , в сумі 250206 грн.; земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер 1223286500:05:003:0157, в сумі 471833 грн. 45 коп. (т.1 а.с.118-131). 
       Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 14 листопада 2024 року частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 . У порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнано за ОСОБА_1 право власності на автомобіль марки “MITSUBISHI PAJERO”, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , а також стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію в розмірі половини вартості вказаного рухомого майна (автомобіля) в розмірі 98215 грн. У порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнано за ОСОБА_1 право власності на будівельні матеріали і конструктивні елементи, які були використані у процесі будівництва житлового будинку та бетонного паркану за адресою: АДРЕСА_1 , а також стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію в розмірі половини вартості використаних будівельних матеріалів і конструктивних елементів в розмірі 187 654 грн. 50 кок. У порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнати за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку, кадастровий номер 1223286500:05:003:0157, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , а також стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію в розмірі половини вартості вказаного нерухомого майна (земельної ділянки) в розмірі 353 875 грн. 09 коп. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в розмірі 3464 грн. 29 коп., витрати із залученням експертів в розмірі 7500 грн., а всього в розмірі 10 964 грн. 29 коп. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 3538 грн. 75 коп.
Додатковим рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 грудня 2024 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 28 500 грн.
В апеляційній скарзі представник відповідача  ОСОБА_1  – адвокат Коротя Р.О. просить рішення суду від 14 листопада 2024 року та додаткове рішення суду від 04 грудня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким залишити ОСОБА_1 траспортний засіб марки “MITSUBISHI PAJERO”, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 ; залишити за ОСОБА_2 самочинне будівництво, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; відмовити у задоволенні поділу земельної ділянки кадастровий номер 1223286500:05:003:0157, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ; відмовити у стягненні з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат на правничу допомогу, стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені витрати на правничу допомогу та витрати на проведення експертизи, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення судом норм матеріального права. 
В апеляційній скарзі  ОСОБА_2   просить рішення суду від 14 листопада 2024 року скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення судом норм матеріального права. 
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_1 – адвокат Коротя Р.О. просить апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, та задовольнити апеляційну скаргу, подану ним. 
Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу представника відповідача  ОСОБА_1  – адвоката Короті Р.О. задовольнити частково, апеляційну скаргу  ОСОБА_2  залишити без задоволення з наступних підстав. 
Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. 
Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       За змістом частин першої та сьомої статті 41 Конституції України, частин першої та п`ятої статті 319 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і таке використання не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства.
       Згідно з вимогами статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
       Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
       Згідно з вимогами ч.3 ст. 65 СК України, для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.         Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.
       Відповідно до ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
       Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.
       У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється (ч. 3 ст. 372 ЦК України).
       Згідно з вимогами ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
       Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.
       Частиною 1 ст.57 СК України визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.
       Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
       Така правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17.
       Пунктом 2 ч. 1 ст. 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.
       Відповідно до п. 3 ч. 1 статті 57 СК України - особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
       Таким чином, позивачеві достатньо підтвердити, що спірний об`єкт набутий під час шлюбу, і тоді вже тягар доказування покладається на відповідача, який повинен доводити, що цей об`єкт не є спільною сумісною власністю подружжя. 
       Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
       Статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).
       У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.
       Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.
Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
       Відповідно до положень ст. ст.69, 70 СК дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
У справі встановлено, з 30 серпня 2001 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі (т.2 а.с.154, 155).
       Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 03 квітня 2024 року у справі №199/5/24  за позовом ОСОБА_1  до ОСОБА_2  про розірвання шлюбу,задоволено позовні вимоги  ОСОБА_1 . Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 30 серпня 2001 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області України за актовим записом №1049 розірвано (т.2 а.с.154, 155).
       20 грудня 2008 року, тобто у період перебування сторін у шлюбі, за відповідачем ОСОБА_1 на підставі довідки-рахунку №ДДР616047 проведено державну реєстрацію права власності на автомобіль “MITSUBISHI PAJERO”, 1996 року випуску, об`єм двигуна 2998 см. куб, номер VIN: НОМЕР_3 (т.1 а.с.9).
       Згідно висновку судового експерта Пилипенка А.І. №71/24 від 19 березня 2024 року, виготовленого на замовлення позивача по справі ОСОБА_2 , середня ринкова вартість легкового автомобіля “MITSUBISHI PAJERO”, 1996 року випуску, об`єм двигуна 2998 см. куб, номер VIN: НОМЕР_3 , станом на дату оцінки становить 196 430 грн. (т.1 а.с.10-14). 
       Стороною відповідача надано до суду висновок експерта Макієнко О.М. за результатами проведення транспортно-товарознавчого дослідження №01/08/24 від 09 серпня 2024 року, виконаний на замовлення ОСОБА_1 , відповідно до якого ринкова вартість легкового автомобіля “MITSUBISHI PAJERO”, державний номер НОМЕР_1 , станом на 09 серпня 2024 року становить 134 253 грн. 90 коп. (т.2 а.с.6-14).
       Відповідно до технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 від 04 грудня 2013 року за вказаною адресою знаходяться наступні будівлі: житловий будинок літера А-1, загальною площею 15,3 кв.м., житловою площею 15,3 кв.м.; гараж літера Б; гараж літера В (т.1 а.с.43-48).
       Згідно звіту про незалежну оцінку житлового будинку, загальною площею 15,3 кв.м., житловою площею 15,3 кв.м., з господарськими будівлями та спорудами від 22 березня 2024 року, виготовленого на замовлення позивача ОСОБА_2 , вартість житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 станом на 22 березня 2024 року становить 375309 грн. без урахування ПДВ, що еквівалентно 9642 доларів США (т.1 а.с.49-73).
       Згідно відповіді уповноваженої особи, заступника начальника інформаційно-юридичного відділу КП “ДМБТІ” ДОР від 21 червня 2013 року за №6333, наданої на запит державного нотаріуса Сьомої Дніпропетровської Державної нотаріальної контори Черновської Л.Г. щодо надання інформації про реєстрацію права власності на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 , вбачається, що станом на 31 грудня 2012 року в інвентаризаційній справі відсутні відомості щодо реєстрації права власності за вказаною адресою (т.1 а.с.29).
       Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №371448964 від 26 березня 2024 року інформація щодо права власності на нерухоме майно, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 - відсутня (т.1 а.с.30).
       Отже, встановлено, правовстановлюючі документи на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 , та на земельну ділянку за цією адресою — відсутні.
       Вказана обставина також визнана сторонами у справі.
       Також встановлено у цій справі, 11 липня 2012 року на ім`я відповідача ОСОБА_1 на підставі рішення сесії Спаської сільської ради №3-7VI від 06 липня 2011 року видано державний акт на право власності на земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер №1223286500:05:003:0157 (т.1 а.с.170).
       Відповідно до звіту експерта про оцінку майна №10042024_05_ВР від 10 квітня 2024 року ринкова вартість земельної ділянки, загальною площею 2500 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер №1223286500:05:003:0157, складає 707 750 грн. 18 коп. (т.1 а.с.132-143).
Звернувшись до суду із цим позовом, ОСОБА_2 просила суд стягнути з відповідача ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості 2/3 часток спільно набутого майна подружжя, а саме: автомобіля “MITSUBISHI PAJERO”, 1996 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , номер VIN НОМЕР_2 , в сумі 130 953 грн. 33 коп.; будівельних матеріалів у вигляді житлового будинку та бетонного паркану, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , в сумі 250 206 грн.; земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер 1223286500:05:003:0157, в сумі 471 833 грн. 45 коп. (т.1 а.с.128-131). 
Відповідно до частин першої, другої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.
       Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або в позасудовому порядку.
       Згідно з частинами першою, другою статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.
       Принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації, крім випадків, передбачених ЦК України (ст.365 цього Кодексу), в першу чергу застосовується до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до суду з вимогами про припинення права іншого з подружжя на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації. Гарантуючи, що компенсація буде виплачена, позивач вносить необхідну суму на депозитний рахунок суду. Такий підхід відповідає закріпленим у ст.7 СК України засадам розумності і добросовісності, оскільки відповідач надає свою згоду на позбавлення його частки у праві власності, отримуючи, у свою чергу, гарантоване грошове відшкодування. У п.п.1-3 ч.1 ст.365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим. Правовідносини, в яких позивач просить припинити не право власності відповідача у спільному майні з виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою і регулюються ст.364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки. Заявляючи відповідні вимоги, позивач погоджується на отримання грошової компенсації, а відповідач, у свою чергу, не завжди згоден її виплачувати. При цьому залишення неподільної речі у спільній власності без проведення реального поділу не позбавить того з подружжя, хто фактично цією річчю користується, можливості користуватися нею в подальшому. Одночасно інший з подружжя позбавляється як можливості користуватися спірною річчю, хоча вона перебуває у спільній власності, так і грошової компенсації, яку інша сторона добровільно на депозитний рахунок не внесла. Оцінюючи положення частини п`ятої статті 71 СК України як такі, що застосовуються до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до іншого з вимогами про припинення його права на частку у спільному майні, суд робить висновок, що ця норма не вимагає обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач.
       Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі №210/4854/15-ц, від 03 червня 2020 року у справі №487/6195/16-ц, від 09 червня 2021 року у справі №760/789/19.
       Стосовно позовних вимог ОСОБА_2 про поділ легкового автомобіля “MITSUBISHI PAJERO”, 1996 року випуску, слід зазначити наступне.
       Встановлено, автомобіль марки “MITSUBISHI PAJERO”, 1996 року випуску, об`єм двигуна 2998 см. куб, номер VIN: НОМЕР_3 , придбано у період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, автомобіль зареєстровано за відповідачем та автомобіль на теперішній час перебуває у відповідача.
       Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст. ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям.
       Згідно висновку судового експерта Пилипенка А.І. №71/24 від 19 березня 2024 року, виготовленого на замовлення позивача по справі ОСОБА_2 , середня ринкова вартість легкового автомобіля “MITSUBISHI PAJERO”, 1996 року випуску, об`єм двигуна 2998 см. куб, номер VIN: НОМЕР_3 , станом на дату оцінки становить 196 430 грн. (т.1 а.с.10-14). 
       Стороною відповідача надано до суду висновок експерта Макієнко О.М. за результатами проведення транспортно-товарознавчого дослідження №01/08/24 від 09 серпня 2024 року, виконаний на замовлення ОСОБА_1 , відповідно до якого ринкова вартість легкового автомобіля “MITSUBISHI PAJERO”, державний номер НОМЕР_1 , станом на 09 серпня 2024 року становить 134 253 грн. 90 коп. (т.2 а.с.6-14).
       У зв`язку з тим, що сторони не дійшли згоди з приводу визначення ринкової вартості даного автомобіля та надали до суду висновки двох різних експертів щодо цього питання, суд першої інстанції обґрунтовано не був прийнятий як допустимий доказ висновок експерта №01/08/24 від 09 серпня 2024 року, оскільки він складений з істотним порушенням вимог діючого законодавства. В порушення вимог Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів у наданому відповідачем висновку зазначена тільки дата проведення експертизи. Час, місце, адреса та особи, в присутності яких була проведена експертиза вказані не були. Крім того, суд звернув увагу на те, що фактично вказаний висновок був складений експертом з власної ініціативи, без будь-якого погодження і заяви з боку ОСОБА_1 , оскільки заява та договір, які додані експертом до висновку не містять підпису замовника, тому наявні сумніви з приводу того, що чи сплачував ОСОБА_1 вартість проведення експертизи та чи проводилась взагалі експертна оцінка спірного автомобіля.
       Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про визнання за ОСОБА_1 права власності на автомобіль “MITSUBISHI PAJERO”, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , у порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, стягнувши з нього на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію в розмірі 1/2 частини вартості вказаного рухомого майна (автомобіля) в розмірі 98 215 грн.
       Стосовно позовних вимог про поділ будівельних матеріалів у вигляді житлового будинку та бетонного паркану, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 слід зазначити, що згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №371448964 від 26 березня 2024 року інформація щодо права власності на нерухоме майно, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 - відсутня. Правовстановлюючі документи на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 , та на земельну ділянку за цією адресою взагалі — відсутні.         Вказана обставина також визнана сторонами у справі.
       Відповідачем ОСОБА_1 визнається факт набуття цього майна у період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі.
       Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
       У постановах від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16 та від 16 грудня 2015 року № 6-2710цс15 Верховний Суд України дійшов висновків, що новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві власності.
       Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 14 серпня 2021 року у справі №205/8312/17.
       Враховуючи, що метою позивача є поділ спільного сумісного майна подружжя, а саме майна, яке не може бути поділено в натурі, як об`єкт цивільного обороту, тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що вимоги про стягнення на користь позивача відповідної грошової компенсації за частку у власності на будівельні матеріали слід розглядати як вимогу про поділ цієї неподільної речі шляхом виділення її у власність відповідача (залишення у власності в цілому) та стягнення з відповідача компенсації у розмірі 187 654 грн. 50 коп. замість частки позивача у праві спільної сумісної власності.
       Посилання представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Короті Р.О. про визнання за кожним із подружжя по 1/2 частині на домоволодіння, розташованого за адресою – АДРЕСА_1 є безпідставними, оскільки, як встановлено судом та визнається сторонами, вказаний об`єкт нерухомого майна є новоствореним об”єктом нерухомості, який не введено в експлуатацію у встановленому законом порядку та не зареєстровано, праовстановлюючі документи на це нерухоме майно відсутні.
       За змістом ч.3 ст.331 ЦК України до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).
       Така правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 06 травня 2020 року у справі №722/823/17-ц.
       Стосовно позовних вимог про поділ земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер 1223286500:05:003:0157 слід зазначити наступне.
       Встановлено, у період шлюбу сторін рішенням сесії Спаської сільської ради від 06 липня 2011 року №3-7/VІ ОСОБА_1 виділено земельну ділянку за адресою – АДРЕСА_2 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд. 
       Державний акт на зазначену земельну ділянку було видано ОСОБА_1 відділом Держкомзему у Новомосковському районі Дніпропетровської області 20 червня 2012 року та зареєстровано у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі 06 липня 2012 року за №122327651000120 (т.1 а.с.170).
Отже, вказану земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд було виділено у період шлюбу сторін та відповідачем отримано Державний акт на цю земельну ділянку у період шлюбу сторін, тому суд першої інстанції обґрунтовано стягнув з відповідача на користь позивача компенсацію за вказану земельну ділянку у розмірі 1/2 частини вартості вказаного нерухомого майна (земельної ділянки) в розмірі 353 875 грн. 09 коп. 
       Доводи позивача про проживання з нею спільних з відповідачем дітей та у зв`язку з цим фактичне несення нею значних витрат на їх утримання та обґрунтування необхідності понесення значних витрат на лікування та розвиток дітей в майбутньому, як на підставу відступлення від засад рівності часток подружжя є необґрунтованим, оскільки ч.3 ст.70 СК України передбачена обов`язкова умова застосування, а саме: що розмір аліментів, які одержуються, недостатній для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування дитини.
       Враховуючи викладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2 .
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про наявність підстав для відступу від рівності часток у майні подружжя є необґрунтованими та спростовуються належними та допустимими доказами у справі.
Доводи апеляційної скарги представника відповідача про наявність підстав для відмовити у задоволенні поділу земельної ділянки кадастровий номер 1223286500:05:003:0157, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 є безпідставними.
       Приведені в апеляційних скаргах інші доводи зводяться до тлумачення діючого законодавства, незгоди з рішенням суду від 14 листопада 2024 року, переоцінки висновків рішення суду. 
Стосовно стягнутих додатковим рішенням суду від 04 грудня 2024 року у цій справі з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат на правову допомогу слід зазначити наступне.
19 листопада 2024 року до суду першої інстанції із заявою про ухвалення додаткового рішення суду у справі №199/3522/24 звернулася ОСОБА_2 , в якій заявлено вимоги  про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу в розмірі 28500 грн. (т.2 а.с.37-39).
       Положеннями ст. ст. 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1)на професійну правничу допомогу; 2)пов`язані із залученням свідків,спеціалістів,перекладачів,експертів та проведенням експертизи; 3)пов`язані з витребуванням доказів,проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням,забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
       Згідно з ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.
       Відповідно до ст.137 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до частини п`ятої статті 137 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт.
       Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
       Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13 січня 2021 року по справі № 596/2305/18.
       Таким чином, у разі недотримання вимог частини п`ятої статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.
       Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята, шоста статті 137 ЦПК України).
       Вказана правова позиція щодо права суду зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони узгоджується із правовою позицією, викладеною: в постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19; у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: від 03 червня 2020 року у справі № 211/1674/19 (провадження № 61-2679св20), від 19 серпня 2020 року у справі № 195/31/16-ц (провадження № 61-15811св19); у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: від 18 листопада 2020 року у справі №922/3706/19, від 17 грудня 2020 року у справі № 922/3708/19.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до статті 28 Правил адвокатської етики, затверджених звітно-виборним з`їздом адвокатів України 09 червня 2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини.
       Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.
Відповідно до п.8 ч.2 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Правова допомога у цій справі позивачеві  ОСОБА_2 надавалася адвокатом Скочко О.А. на підставі договору про надання правової (правничої) допомоги від 11 березня 2024 року (т.2 а.с.40-42).
Згідно п.7 Договору та додатком до нього було узгоджено вартість та спосіб оплати послуг адвоката. 
Як вбачається з наданих позивачем – Додатку до договору про надання правничої допомоги, Акту прийому-передачі правничої допомоги від 18 листопада 2024 року, квитанції до прибуткового касового ордера №18112024 від 18 листопада 2024 року загальна сума сплаченої правничої допомоги, наданої адвокатом Скочко О.А. позивачу становить 28500 гривень та складається з наступного: здійснення адвокатського запиту щодо вартості автомобіля – 500 грн., складання та підготовка для подання до суду позовної заяви (4 годин) – 4000 грн., клопотання про долучення висновків експерта – 700 грн., заява про відстрочку сплати судового збору – 800 грн., заява про забезпечення позову – 1500 грн., участь представника у семи (06 червня 2024 року, 11 червня 2024 року, 16 липня 2024 року, 28 серпня 2024 року, 10 жовтня 2024 року, 23 жовтня 2024 року, 14 листопада 2024 року) судових засіданнях, складення та подання до суду заяви в порядку ст.49 ЦПК України (3 години) – 3000 грн., заперечення на експертну оцінку відповідача – 2500 грн., складання та підготовка подання в суд відповіді на відзив (3 години) – 300 грн., заява про витрати на правничу допомогу з додатками – 2000 грн. (т.2 а.с.43-45).
       Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).
       У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №75/9215/15-ц вказано, що при розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України).
       Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.
       Відповідно до закріпленого на законодавчому рівні принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони.
       Ґрунтуючись на вказаному принципі, при здійсненні дослідження та оцінки наданих сторонами доказів суд враховує, зокрема, пов`язаність витрат на правову допомогу з розглядом справи, обґрунтованість витрат та їхню пропорційність до предмета спору.
       Крім того, при визначенні розміру витрат на правничу допомогу на підставі поданих сторонами доказів, суд має виходити з критеріїв: їхньої реальності (тобто встановлення їхньої дійсності та необхідності); розумності їхнього розміру (виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін).
       Чинне процесуальне законодавство не обмежує сторін спору жодними нормативними рамками у контексті очікуваного розміру компенсації їхніх витрат, пов`язаних із правничою допомогою адвоката. Отже, за умови дотримання визначеної законом процедури попереднього визначення суми судових витрат, а також порядку подання необхідного об`єму доказів на підтвердження понесених витрат, сторона може розраховувати на відшкодування витрат на правничу допомогу в повному розмірі.
       Однак, беручи до уваги принцип співмірності, слід пам`ятати, що свобода сторін у визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу не є абсолютною та безумовною навіть у разі їхньої повної документальної доведеності.
       Враховуючи, складність справи, час, витрачений адвокатом на виконання наданих послуг, обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, також враховуючи, що відповіджач заперечував проти стягнення з нього витрат на правову допомогу у заявленому розмірі, колегія суддів дійшла висновку про необхідність зменшення розміру стягнутих відповідача на користь позивача втрати на правову допомогу з 28 500 грн. до 15 000 грн., що є співмірним з наданим адвокатом обсягом послуг, які відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру.
       За таких обставин, враховуючи викладене, апеляційну скаргу  ОСОБА_1  – адвоката Короті Р.О. в частині оскарження рішення суду від 14 листопада 2024 року залишити без задоволення, в частині оскарження додаткового рішення суду від 04 грудня 2024 року слід задовольнити частково та  додаткове рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 грудня 2024 року — змінити в частині розміру стягнутих з  ОСОБА_1  на користь  ОСОБА_2  витрат на професійну правничу допомогу, зменшивши їх  розмір з 28 500 грн. до 15 000 грн.   Апеляційну скаргу   ОСОБА_2 на рішення суду від 14 листопада 2024 року залишити без задоволення.
       На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 259, 268, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів
П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 – адвоката Короті Романа Олександровича — задовольнити частково.
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 — залишити без задоволення.
Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 14 листопада 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя - залишити без змін.
Додаткове рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 грудня 2024 року — змінити в частині розміру стягнутих з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу, зменшивши їх розмірі з 28 500 грн. до - 15 000 грн.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Вступна та резолютивна частини постанови 
проголошена у судовому засіданні 29 квітня 2025 року.

Повний текст постанови складено 30 квітня 2025 року.

Головуючий суддя І.А.Єлізаренко

Судді  М.О.Макаров

О.В.Свистунова