КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД

Справа № 753/17283/23                                                              Головуючий у суді І інстанції Шаповалова К.В.
Провадження № 22-ц/824/1658/2025                                                      Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
28 квітня 2025 року                                                    м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Голуб С.А., суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 23 травня 2024 року у справі за позовом акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
 
в с т а н о в и в:
 
У вересні 2023 року акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі - АТ «Ощадбанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позов обґрунтувало тим, що 31 травня 2018 року між АТ «Ощадбанк» в особі філії - Головне управління по м. Києву та Київській області АТ «Ощадбанк» та ОСОБА_1 підписано (укладено) заяву про приєднання № 438066411 до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та відкриття поточного рахунку з використанням електронного платіжного засобу (платіжної картки).
Відповідно до умов договору банк відкрив відповідачу поточний рахунок № НОМЕР_1 у гривні на умовах тарифного пакету «Мій комфорт» та встановив на рахунок кредитну лінію у розмірі 120 000,00 грн зі строком користування на строк дії картки.
Пунктами 6.6 - 6.7 заяви про приєднання визначено, що процентна ставка за користування кредитом є фіксованою і складає 35 % річних. Процентна ставка за користування кредитними коштами протягом Грейс-періоду у випадку безготівкового розрахунку за товари та послуги з використанням платіжної картки складає 0,001 % річних. Клієнт зобов`язаний щомісячно здійснювати часткове повернення кредиту в розмірі мінімального платежу, розмір якого встановлений договором, та розраховується від фактично отриманої клієнтом суми кредиту, визначеної за звітний період на дату сплати мінімального платежу в порядку та на умовах, передбачених договором.
У зв`язку з неналежним виконанням умов кредитного договору станом на 01 вересня 2023 року у ОСОБА_1 виникла заборгованість, загальний розмір якої складає 104 727,68 грн та складається із: 100 009,66 грн - заборгованість по кредиту, 4 636,54 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом, 7,69 грн - пеня за несвоєчасне погашення основного боргу, 4,58 грн - пеня за несвоєчасне погашення процентів, 0,68 грн - 3 % річних за несвоєчасне погашення основного боргу, 15,43 грн - 3 % річних за несвоєчасне погашення процентів, 53,10 грн - інфляційні втрати.
Зазначену суму заборгованості позивач просив стягнути на свою користь з відповідача у судовому порядку разом із витратами по сплаті судового збору.
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 23 травня 2024 року позовні вимоги задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Ощадбанк» в особі філії - Головне управління по м. Києву та Київській області АТ «Ощадбанк» заборгованість за договором від 31 травня 2018 року № 438066411 станом на 01 вересня 2023 року у розмірі 104 724,22 грн, з них: 100 009,66 грн - заборгованість по кредиту, 4 636,54 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом, 5,52 грн - пеня за несвоєчасне погашення основного боргу, 3,29 грн - пеня за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом, 0,68 грн - 3 % річних за несвоєчасне погашення основного боргу, 15,43 грн - 3 % річних за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом, 53,10 грн - інфляційні втрати.
Розстрочено ОСОБА_1 виконання рішення суду терміном на 12 місяців шляхом сплати щомісячного платежу у розмірі 8 727,02 грн не пізніше 25 числа кожного місяця на рахунок АТ «Ощадбанк» в особі філії - Головне управління по м. Києву та Київській області АТ «Ощадбанк». Вказані виплати проводити щомісячно після набрання рішенням законної сили. 
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Не погоджуючись з даним судовим рішенням, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким: стягнути з нього на користь позивача заборгованість за договором від 31 травня 2018 року № 438066411 станом на 01 вересня 2023 року у розмірі 99 809,66 грн; розстрочити йому виконання рішення суду терміном на 12 місяців шляхом сплати щомісячного платежу у розмірі 8 317,47 грн не пізніше 25 числа кожного місяця на рахунок АТ «Ощадбанк» в особі філії - Головне управління по м. Києву та Київській області АТ «Ощадбанк»; вказані виплати проводити щомісячно після набрання рішенням законної сили; в іншій частині позовних вимог відмовити.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що відповідно до ухвал суду першої інстанції від 09 жовтня 2023 року та від 24 листопада 2023 року розгляд даної цивільної справи постановлено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.
Проте, відповідно до рішення Конституційного суду України у справі за конституційними скаргами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 щодо відповідності Конституції України (конституційності) пунктів 1, 5 частини шостої статті 19, пункту 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (щодо гарантування права на судовий захист у малозначних спорах) від 22 листопада 2023 року № 10- p(II)/2023 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), пункти 1, 5 частини шостої статті 19 Цивільного процесуального кодексу України, а також постановлено, що пункти 1, 5 частини шостої статті 19 Цивільного процесуального кодексу України, визнані неконституційними, утрачають чинність через шість місяців із дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.
Відтак, на думку відповідача, саме з 23 травня 2024 року положення пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України втратили чинність, тому у нього виникли підстави заявити клопотання про розгляд даної цивільної справи в порядку загального позовного провадження.
Відповідне клопотання відповідач подав до суду 23 травня 2024 року, але суд першої інстанції проігнорував дану обставину та безпідставно розглянув справу за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.
При цьому навіть станом на день подання цієї апеляційної скарги зміни до ЦПК України в частині положень пунктів 1, 5 частини шостої статті 19 ЦПК України, які на день прийняття рішення суду першої інстанції втратили силу внаслідок неконституційності, не внесені.
Крім того, навіть якби набрали чинності норми відповідного законопроекту, то вони також складають поріг 90 840,00 грн (якщо рахувати прожитковий мінімум для працездатних станом на 01 січня 2024 року), а відтак є вищими заявленої ціни позову у даній справі.
Отже, з огляду на вимоги пункту 7 частини третьої статті 376 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає обов`язковому скасуванню, оскільки дана справа мала бути розглянута за правилами загального позовного провадження.
Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що не приймає до уваги долучені відповідачем квитанції від 02 та 10 листопада 2023 року про перерахування 200,00 грн, оскільки в цих квитанціях у призначенні платежу зазначено: «переказ особистих коштів», а крім того вказано платіжний інструмент перерахування коштів «одержувач «Ощадбанк», який не можливо ідентифікувати як такий, що належить відповідачу, оскільки долучені до позову документи містять інформацію про інший номер банківської картки, яка відкривалась відповідачу банком.
Такий висновок, на переконання відповідача, є безпідставним та свідчить про неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи, оскільки позивач не заперечував проти даного факту, а долучені позивачем документи датовані 2019 роком та зазнали змін в подальшому після впровадження IBAN.
При цьому суд першої інстанції на цій підставі мав би відмовляти позивачу, оскільки останній надав йому застарілі відомості.
Також вважає, що районний суд мав би відмовити позивачу в задоволенні його вимог про стягнення 4 636,54 грн - заборгованості по процентам за користування кредитом, 5,52 грн - пені за несвоєчасне погашення основного боргу, 3,29 грн - пені за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом, 0,68 грн - 3 % річних за несвоєчасне погашення основного боргу, 15,43 грн - 3 % річних за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом, 53,10 грн - інфляційні втрати на підставі пункту 18 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу України.
Позивач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
Відповідач надіслав до суду апеляційної інстанції заяву про зупинення апеляційного провадження у справі, посилаючись на те, що 08 липня 2024 року його було призвано на військову службу за призовом під час загальної мобілізації та із 30 серпня 2024 року він проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_2 Національної гвардії України, що переведена на воєнний стан.
Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.
Підстави, за наявності яких суд зобов`язаний зупинити провадження у справі, передбачені статтею 251 ЦПК України.
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.
У такому випадку провадження у справі зупиняється до припинення перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції (пункт 2 частини першої статті 253 ЦПК України).
Отже, процесуальний закон пов`язує необхідність зупинення провадження у справі не з наявністю воєнного стану в Україні, а із фактом перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.
ОСОБА_1 до заяви про зупинення апеляційного провадження додав витяг з наказу командира військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України (по стройовій частині) від 30 серпня 2024 року № 156 мтд, відповідно до якого його було зараховано до списків особового складу частини та на всі види забезпечення, однак відповідач не надав суду доказів, що вказана військова частина НОМЕР_2 переведена на воєнний стан та виконує бойові завдання у зоні бойових дій (бере безпосередню участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки та оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації).
Сам по собі витяг з наказу командира військової частини  НОМЕР_2 НГУ від 30 серпня 2024 року № 156 мтд не підтверджує наявності підстав для зупинення провадження у справі, які передбачені пунктом 2 частини першої статті 251 ЦПК України.
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 листопада 2022 року у справі №753/19628/17 (провадження № 61-9218св22), від 29 березня 2023 року у справі №756/3462/20 (провадження № 61-7918св22) та від 19 березня 2025 року у справі № 161/10943/24 (провадження № 61-402св25).
Згідно з частинами першою, другою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, розумність строків розгляду справи судом (пункт 10 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Вимога щодо дотримання розумного строку розгляду справи спрямована на швидкий захист судом порушених прав особи, оскільки будь-яке зволікання може негативно відобразитися на правах, які підлягають захисту, а відсутність своєчасного судового захисту може призводити до ситуацій, коли наступні дії суду вже не матимуть значення для особи та її прав.
Зупинення провадження у справі - це врегульована законом й оформлена ухвалою суду тимчасова перерва в провадженні у справі, викликана наявністю однієї із передбачених у законі обставин, які перешкоджають розглядові справи, до моменту, коли ці обставини перестануть існувати або будуть вчинені необхідні дії. 
Тобто інститут зупинення судового провадження застосовується не просто у зв`язку із виникненням підстав, передбачених процесуальним законом, а обумовлюється наявністю обставин, які створюють об`єктивні перешкоди для здійснення судового розгляду.
Обов`язок суду зупинити провадження у справі зумовлений об`єктивною неможливістю її розгляду, викликаний наявністю однієї із передбачених у законі обставин, які перешкоджають розглядові справи, коли зібрані докази не дозволяють встановити та оцінити певні обставини (факти), які є предметом судового розгляду. Для вирішення питання про зупинення провадження у справі суд у кожному випадку повинен з`ясовувати, чим обумовлюється неможливість розгляду справи.
Необґрунтоване зупинення провадження у справі може призвести до затягування строків її розгляду й перебування учасників справи у стані невизначеності, що покладає на національні суди обов`язок здійснити швидкий та ефективний розгляд справи упродовж розумного строку.
Колегія суддів, проаналізувавши доцільність та ймовірні наслідки зупинення провадження у цій справі, з урахуванням введення воєнного стану в Україні, відсутністю можливості встановлення конкретної дати його завершення, у контексті обставин справи про стягнення заборгованості та наявних у ній процесуальних документів, відмічає, що проходження відповідачем військової служби не перешкоджає розгляду справи у суді апеляційної інстанції, оскільки саме він оскаржив в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції та вказав в чому полягає його незаконність і необґрунтованість, тобто у повному обсязі реалізував свої процесуальні права на стадії апеляційного провадження у справі, яка на підставі частини першої статті 369 ЦПК України (в редакції, чинній на час подання апеляційної скарги) підлягає перегляду у порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) сторін відповідно до ухвали Київського апеляційного суду від 10 вересня 2024 року про призначення справи до розгляду.
Склад учасників справи, доводи та вимоги поданої апеляційної скарги дозволяють встановити і оцінити обставини (факти), які є предметом апеляційного перегляду, тому посилання ОСОБА_1 не свідчать про безумовний обов`язок суду апеляційної інстанції зупинити провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України, чим також може бути порушено право позивача на справедливий суд та розумні строки розгляду справи.
Враховуючи викладене, обставини, на які посилається відповідач у своїй заяві про зупинення апеляційного провадження, не свідчать про наявність достатніх і обґрунтованих підстав для зупинення провадження у справі, які передбачені пунктом 2 частини першої статті 251 ЦПК України.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
Суд першої інстанції встановив, що 31 травня 2018 року між АТ «Ощадбанк»в особі філії - Головного управління по м. Києву та Київській області АТ «Ощадбанк» та ОСОБА_1 шляхом підписання заяви про приєднання № 438066411 було укладено договір комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та відкриття поточного рахунку з використанням електронного платіжного засобу (кредитної картки).
Згідно із умовами договору банк на підставі наданих клієнтом (відповідно до вимог чинного законодавства України) документів відкрив ОСОБА_1 поточний рахунок № НОМЕР_1 на умовах тарифного пакету «Мій комфорт», тарифів за користування платіжною карткою, розміщених на сайті АТ «Ощадбанк» та на інформаційних стендах, що знаходяться у приміщеннях установ банку, і встановив на рахунок кредитну лінію у розмірі 120 000,00 грн зі строком користування на період дії платіжної картки.
Відповідно до заяви на встановлення відновлювальної кредитної лінії, яка є складовою заяви про приєднання, та яка підписана ОСОБА_1 , він підтверджує своє письмове клопотання про отримання кредиту та усвідомлення того, що укладає договір в повному обсязі, з урахуванням всіх його складових частин, а також усвідомлює правові наслідки таких договорів.
Пунктами 6.6 - 6.7 заяви про приєднання визначено, що процентна ставка за користування кредитом є фіксованою і складає 35 % річних. Процентна ставка за користування кредитними коштами протягом Грейс-періоду у випадку безготівкового розрахунку за товари та послуги з використанням платіжної картки складає 0,001 % річних. Клієнт зобов`язаний щомісячно здійснювати часткове повернення кредиту в розмірі мінімального платежу, розмір якого встановлений договором, та розраховується від фактично отриманої клієнтом суми кредиту, визначеної за звітний період на дату сплати мінімального платежу в порядку та на умовах, передбачених договором.
Позивач свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту.
В той же час, як зазначив позивач, внаслідок невиконання відповідачем умов договору щодо повернення кредиту та сплати процентів у встановлені договором строки, у нього виникла заборгованість, загальний розмір якої складає 104 727,68 грн та складається із: 100 009,66 грн - заборгованість по кредиту, 4 636,54 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом, 7,69 грн - пеня за несвоєчасне погашення основного боргу, 4,58 грн - пеня за несвоєчасне погашення процентів, 0,68 грн - 3 % річних за несвоєчасне погашення основного боргу, 15,43 грн - 3 % річних за несвоєчасне погашення процентів, 53,10 грн - інфляційні втрати.
Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не заперечував щодо наявності у нього заборгованості за тілом кредиту, про що зазначав у відзиві, однак вказав, що заборгованість наразі є меншою ніж та, яку просить стягнути позивач, оскільки ним здійснювалося часткове погашення боргу, втім належних доказів про таке погашення відповідач за час перебування справи в провадження судді так і не надав. 
Суд не прийняв до уваги долучені відповідачем квитанції від 02 та 10 листопада 2023 року про перерахування 200,00 грн, оскільки в цих квитанціях у призначені платежу зазначено: «переказ особистих коштів», а крім того вказано платіжний інструмент перерахування коштів «одержувач «Ощадбанк», який не можливо ідентифікувати як такий, що належить відповідачу, оскільки долучені до позову документи містять інформацію про інший номер банківської картки, яка відкривалась йому банком.
Факт користування кредитними коштами підтверджується випискою по рахунку відповідача, долученої позивачем до позовної заяви.
Зважаючи на викладені обставини, суд вважав доведеним факт отримання ОСОБА_1 кредитних коштів у АТ «Ощадбанк», користування вказаними коштами та наявність непогашеної заборгованості за тілом кредиту у розмірі 100 009,66 грн.
Також суд встановив, що між сторонами було узгоджено, зокрема, процентну ставку за користування кредитом, порядок повернення кредиту, розмір та підстави сплати пені та штрафу.
Перевіривши розрахунок 3 % річних та інфляційних втрат по процентам, судом встановлено вірність здійсненого нарахування, зокрема, такі нарахування здійснені у період до 24 лютого 2022 року, тобто з урахуванням приписів Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України. Вказаний розрахунок суд поклав в обґрунтування рішення, оскільки він виконаний за правильними формулами і не спростований відповідачем.
Водночас, ураховуючи, що позовна давність до пені, нарахованої банком відповідачу 25 та 26 березня 2019 року сплила 25 та 26 березня 2020 року відповідно, тобто до набрання чинності норм Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», які продовжили позовну давність, вимоги позивача про стягнення з відповідача пені у розмірі 3,46 грн не підлягають задоволенню у зв`язку із пропуском позовної давності, про яку заявлено відповідачем.
За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Щодо доводів апеляційної скарги про порушення судом норм процесуального права.
Колегія суддів перевірила доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права в частині визначення порядку розгляду даної справи у спрощеному провадженні без виклику сторін.
Із цими доводами суд апеляційної інстанції не погоджується виходячи з такого.
Відповідно до частини першої статті 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: малозначні справи; що виникають з трудових відносин; про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд.
У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті (частина друга статті 274 ЦПК України).
Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Позовна заява у даній справі надіслала позивачем до суду поштою 21 вересня 2023 року, а провадження у справі було відкрите ухвалою суду першої інстанції 09 жовтня 2023 року.
У відповідності до частини четвертої статті 19 ЦПК України (тут і далі в редакції,чинній на час подання позовної заяви та відкриття провадження у справі) спрощене позовне провадження призначене для розгляду: малозначних справ; справ, що виникають з трудових відносин; справ про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд; справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. 
Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.
Частиною шостою статті 19 ЦПК України було визначено, що для цілей цього Кодексу малозначними справами є, зокрема: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Тобто, на час відкриття провадження у справі і вирішення питання, у якому саме позовному провадженні має відбуватись її розгляд, діяла норма частини шостої статті 19 ЦПК України у наведеній редакції і суд, користуючись нею, визначив, що справа підлягає розгляду в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
У даній справі предметом спору є стягнення коштів (заборгованості за кредитним договором) у загальному розмірі 104 727,68 грн, а відтак справа вважалася малозначною.
Зазначена справа, що переглядається апеляційним судом, не належить до тих, які відповідно до частини четвертої статті 274 ЦПК України не могли бути розглянуті у порядку спрощеного позовного провадження.
Врахувавши вказані обставини та вимоги статей 19, 274 ЦПК України, суд першої інстанції обґрунтовано в ухвалі про відкриття провадження від 09 жовтня 2023 року визнав зазначену справу малозначною та дійшов висновку про можливість її розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
Рішення Конституційного Суду України, на яке посилається відповідач в апеляційній скарзі, було ухвалене після відкриття провадження у справі, а дія норми пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України за цим рішенням утрачає чинність лише через шість місяців з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення. Отже дія вказаного Рішення не могла розповсюджуватись на процесуальні правовідносини, які виникли між сторонами на час відкриття провадження у даній справі.
Щодо доводів апеляційної скарги по суті спору.
За змістом положень статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Згідно частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України).
Крім того, ЦК України передбачає спеціальні засоби, які забезпечують захист майнових інтересів кредитора на випадок невиконання чи неналежного виконання своїх зобов`язань боржником, які є видами забезпечення виконання зобов`язання.
Одним із видів акцесорного зобов`язання є неустойка, яка, будучи цивільно-правовою санкцією, у всіх випадках є елементом самого забезпеченого зобов`язання.
Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (частина перша статті 549 ЦК України). Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. А пенею - неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частини друга та третя цієї статті).
В частині третій статті 12, частині першій статті 81 ЦПК України закріплено загальне правило розподілу обов`язків з доказування, а саме кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши належні, допустимі, достовірні та достатні докази відповідно до вимог статей 77-80 ЦПК України.
Частиною першою, другою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Отже, належність доказів - це спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами у процесі встановлення об`єктивної істини. При цьому питання про належність доказів остаточно вирішується судом.
Позивач разом із позовною заявою надав суду докази, які підтверджують розмір заборгованості відповідача станом на 01 вересня 2023 року.
Відповідач до заяви про заперечення щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження подав до суду дві копії квитанцій від 02 та 10 листопада 2023 року, відповідно до яких ним було сплачено два платежі по 100,00 грн (а.с. 70, 71).
Колегія суддів погоджується із висновком місцевого суду у тому, що надані відповідачем докази є неналежними, оскільки не містять інформації щодо того, що відповідач сплатив ці кошти саме на погашення заборгованості за кредитним договором від 31 травня 2018 року.
Крім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що розмір заборгованості був визначений позивачем станом на 01 вересня 2023 року і надані відповідачем докази не спростовують цей розмір заборгованості. Погашення боржником заборгованості після подання позову не може бути підставою для зменшення розміру заборгованості, оскільки відповідачем ці обставини не визнані, як про це зазначає скаржник в апеляційній скарзі. Ці докази не подавались відповідачем разом із відзивом на позовну заяву, не направлялись позивачу, який не давав своїх пояснень щодо належності та допустимості цих доказів, не змінював розмір позовних вимог.
Пунктами 18, 19 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України в редакції Закону України № 2120-IX від 15 березня 2022 року визначено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року на території України з 24 лютого 2022 року строком на 90 днів введено воєнний стан, який неодноразово продовжувався та діє на теперішній час.
Проте, як вбачається із розрахунку заборгованості, 3 % річних, інфляційні втрати та пеня нараховані позивачу за період до введення в Україні воєнного стану, а тому суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позов в цій частині, а доводи апеляційної скарги в цій частині також є необґрунтованими.
Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що районним судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.
Установивши дійсні обставини справи, суд першої інстанції дав належну правову оцінку наданим сторонами доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору, та дійшов цілком законного і обґрунтованого висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог АТ «Ощадбанк» та стягнення з ОСОБА_1 на його користь кредитної заборгованості в загальній сумі 104 724,22 грн.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
У контексті вказаної практики колегія суддів вважає вищенаведене обґрунтування цієї постанови достатнім, а висновки суду першої інстанції по суті спору визнає більш логічно обґрунтованими та послідовними, аніж аргументи апеляційної скарги відповідача.
Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, а рішення Дарницького районного суду м. Києва від 23 травня 2024 року у даній справі - без змін.
У такому разі розподіл судових витрат відповідача не проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України.
З огляду на положення частини третьої статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 23 травня 2024 року у даній справі залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
 
Судді:                                                                                   С.А. Голуб

Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній