УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №278/3429/23                 Головуючий у 1-й інст. Дубовік О. М. 
Категорія 8                    Доповідач Коломієць О. С. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2025 року Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого судді         Коломієць О.С.
суддів                 Григорусь Н.Й., Талько О.Б. 
з участю секретаря
судового засідання         Драч Т.А. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №278/3429/23 за позовом  ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя 
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Горлов Єгор Сергійович 
на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 03 жовтня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Дубовік О.М.
встановив:
У липні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом, в якому з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 24 жовтня 2023 року та ухвали Житомирського районного суду Житомирської області від 14 лютого 2024 року про прийняття відмови від частини позовних вимог, просила стягнути з ОСОБА_2 на свою користь 179 089,63 грн. компенсації замість її частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль марки «SKODA» моделі «Octavia Combi 1.6», д.н.з. « НОМЕР_1 », VIN: НОМЕР_2 , 2014 року випуску, 5 000,00 грн. витрат на проведення експертизи та інші витрати, пов`язані із розглядом справи.
На обґрунтування позовних вимог зазначала, що вони із відповідачем перебували із 01 лютого 2003 року у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 24 лютого 2023 року у справі №278/3348/22. 
У 2020 році подружжям було придбано транспортний засіб – автомобіль марки «SKODA» моделі «Octavia Combi 1.6», д.н.з. « НОМЕР_1 », VIN: НОМЕР_2 , 2014 року випуску, який 29.01.2020 року зареєстровано за відповідачем. Позивач вважала, що такий транспортний засіб і на сьогодні належить відповідачу на праві власності, оскільки про будь-яке відчуження ОСОБА_2 її не повідомляв як співвласника, її згоди на відчуження не просив та не отримував, автомобілем користується одноосібно. В сою чергу з відповіді на адвокатський запит Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Житомирській області від 02.06.2023 року №31/6-44-аз-2023 вбачається, що 04 лютого 2021 року зазначений автомобіль було зареєстровано на нового власника – маму відповідача ОСОБА_3 . Очевидно, що перереєстрація транспортного засобу на матір відповідачем була здійснена виключно з метою уникнення поділу спільного сумісного майна подружжя. Ринкова вартість автомобіля марки «SKODA» моделі «Octavia Combi 1.6», д.н.з. « НОМЕР_1 », VIN: НОМЕР_2 , 2014 року випуску становить 358 179,27 грн., що встановлено експертним висновком автотоварознавчого дослідження №3019, виконаного 12.07.2023 року судовим експертом Землюком В.В. Отже, половина вартості цього майна становить 179 089,63 грн., що і просить стягнути позивач із відповідача в рахунок компенсації.
Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 03 жовтня 2024 року відмовлено у задоволенні позову.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, позивач подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповноту з`ясування обставин справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції переклав тягар доказування обставин справи на позивача. Позиція суду першої інстанції відносно того, що «позивачка не вчинила усі необхідні процесуальні дії для доведення тієї обставини, що вона не надавала згоду на відчуження спірного майна», є перекладенням на сторону позивача обставин, які повинен доводити відповідач. Так, доведення позивачем того факту, що вона не надавала згоду, яка обов`язково має бути письмовою, протирічить не лише процесуальному закону, а і банальній логіці, оскільки неможливо за дійсних обставин справи довести, що особа не здійснювала ту чи іншу дію (надання згоди), тоді як можливо б було довести факт надання нею згоди, надавши письмовий документ на підтвердження цього особою, яка має такий документ в розпорядженні (у разі його існування) – такою особою є відповідач як сторона, що відчужила спільне сумісне майно.
Окрім цього, з урахуванням вищевикладеної логіки, саме відповідач, який стверджує про існування згоди позивача на відчуження майна, має доводити наявність такої згоди як обставини, на яку він посилається у спорі. Така позиція також є логічною та послідовною в судовій практиці, адже стверджуючи про існування такої згоди саме відповідач, вочевидь, має підтвердити доказами таку позицію.
Зокрема, згідно висновків ВС, що викладені у постановах від 30.10.2019 року, від 10.06.2022 року у справі №544/856/20, від 01.03.2023 року у справі №359/10855/19, у справі №158/2229/16-ц від 13.12.23 року у справі №501/484/22, факт використання коштів отриманих від продажу спільного майна в інтересах сім`ї повинен доводити той із подружжя, хто відчужив таке майно без згоди на це іншого подружжя.
Суд першої інстанції дійшов висновку, що кошти від відчуження транспортного засобу були витрачені на будівництво сонячної електростанції, тобто в інтересах сім`ї. Такого висновку суд дійшов лише за результатом заслуховування показань свідків, що є недопустимим засобом доказування таких обставин. По-перше, за змістом ч. 1 статті 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Отже, єдиним належним і допустимим доказом на підтвердження запозичення коштів, які нібито в подальшому були використані на придбання сонячної електростанції, міг би бути укладений в письмовій формі договір позики. По-друге, показаннями сторони та показами свідків не може доводитись факт виконання зобов`язання за договором. Окрім того, дійсність договору (правочину), дійсні наміри сторін, істотні умови угоди, укладеної в простій письмовій чи нотаріальній формі, не можуть бути встановленими на підставі показань свідків. 
Суд першої інстанції фактично суто на основі пояснень відповідача та на основі показань свідків вважав доведеною обставину використання позичених (отриманих від продажу) коштів в інтересах сім`ї. 
Матеріалами справи не підтверджено наявність згоди позивача на відчуження спільного майна. Надання такої згоди позивачем системно та послідовно заперечується, як і взагалі факт обізнаності позивача про продаж транспортного засобу, до чого дійшов суд першої інстанції з урахуванням лише пояснень відповідача. Навіть свідки не зазначали про обізнаність ОСОБА_1 про укладений договір купівлі-продажу авто.
Додає, що питання стягнення витрат на проведення експертиз підлягає вирішенню за насідками розгляду апеляційної скарги.
Сторона відповідача правом подати відзив на апеляційну скаргу не скористалася, однак представник відповідача подав до суду письмові пояснення, в яких вважає апеляційну скаргу безпідставною та необґрунтованою, а рішення суду законним. Вказує, що позивач була обізнана про продаж автомобіля, який здійснювався виключно з метою отримання грошових коштів на будівництво сонячної станції. Сім`я ОСОБА_4 не мала коштів необхідних для будівництва сонячної електростанції, а всі спроби відповідача позичити кошти були невдалими, а тому він продав автомобіль матері, з подальшим наміром його викупити у неї в майбутньому. Продаж автомобіля було здійснено за 9 000 доларів США, які були передані відповідачу ОСОБА_3 в день продажу автомобіля. Всі ці обставини були відомі позивачці та продаж відбувався за її згодою, але оскільки при продажу її письмова згода не вимагалася, така не надавалася уповноваженим особам, що дозволяє позивачці на сьогоднішній день маніпулювати обставинам справи.
Додає, що факт згоди позивача на укладення оспорюваного правочину та факт використання коштів з продажу автомобіля на створення іншого спільного майна подружжя були доведені в судовому засіданні та відповідають обставинам справи.
У судовому засіданні позивач, представники позивача – адвокати Горлов Є.С. та Стахов А.О. доводи апеляційної скарги підтримали, просили апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
Відповідач та його представник – адвокат Баньківський В.В. проти задоволення апеляційної скарги заперечували, просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду – без змін.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.
Судом під час розгляду справи встановлено, що 01 лютого 2003 року було зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 (прізвище після реєстрації шлюбу – ОСОБА_4 ) виконавчим комітетом Денишівської сільської ради Житомирського району Житомирської області, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_3 , яке видане повторно 29 вересня 2022 року (а.с.12, т.1).
Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 24 лютого 2023 року у справі №278/3348/22 шлюб між сторонами розірвано (а.с.13-14, т.1).
Згідно відповіді Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Житомирській області №31/6-44-аз-2023 вбачається, що відповідно до ЄДР ТЗ 29 січня 2020 року ТЦС № 1841 за ОСОБА_2 зареєстровано транспортний засіб марки «SKODA», моделі «Octavia», 2014 року випуску. У подальшому, 04 лютого 2021 року ТЦС 1841 вказаний транспортний засіб зареєстровано на нового власника – ОСОБА_3 . Підставою реєстрації транспортного засобу послугували документи: - договір укладений у СГ №4882 від 04 лютого 2021 року, виданий Житомирською філією ТОВ «Автоплюс К»; - договір комісії №4882 від 04 лютого 2021 року, виданий Житомирською філією ТОВ «Автоплюс К»; - акт огляду №6722/21/004882 від 04 лютого 2021 року, виданий Житомирського філією ТОВ «Автоплюс К»; - акт технічного стану транспортного засобу №4882 від 04 лютого 2021року, виданий Житомирською філією ТОВ «Автоплюс К» (а.с.15-17, т.1).
Відповідно до копії договору купівлі-продажу транспортного засобу №4882 від 04.02.2021 року ОСОБА_3 є власником автомобіля марки «SKODA», моделі «Octavia Combi», 1.6 універсал-В (а.с.18-20, т.1)
Згідно експертного висновку №3019 автотоварознавчого дослідження автомобіля «Skoda Octavia», д.н.з. НОМЕР_4 , середня ринкова вартість аналогічного автомобіля марки Skoda Octavia, реєстраційний номер НОМЕР_5 , VIN-код кузова НОМЕР_2 , 2014 року випуску, за умови відсутності попередніх аварійних та експлуатаційних пошкоджень та з дотриманням нормативного пробігу, станом на 12.07.2023 року становить 387 899,01 грн. (а.с.43-83, т.1).
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що з пояснень відповідача відчуження спірного автомобіля було здійснено у період шлюбу сторін, а автомобіль було передано матері відповідача в рахунок погашення боргу коштів, які були запозичені в неї на побудову сонячної електростанції. Позивачка не вчинила усі необхідні процесуальні дії для доведення тієї обставини, що вона не надавала згоду на відчуження спірного майна, а кошти від продажу такого майна у період шлюбу були використані відповідачем виключно у власних інтересах, а не в інтересах сім`ї, що є головним аспектом у справах такої категорії, у свою чергу відповідач не надав будь-яких доказів на спростування цієї обставини, зазначав, що дружині було відомо про продаж автомобіля. Оскільки спірне майно відповідачем було відчужене у період шлюбу, а кошти від його відчуження були витрачені на будівництво сонячної електростанції, тобто в інтересах сім`ї, суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
Колегія суддів не може погодитися із такими висновками суду першої інстанції, виходячи із наступного.
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).
За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, провадження № 14-325цс18 та інших. 
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України).
У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.
Ключовим для вирішення питання про компенсацію одним із подружжя іншому компенсації вартості відчуженого спільного сумісного майна є не лише наявність на це письмової згоди іншого з подружжя, а використання виручених від продажу грошових коштів не в інтересах сім`ї чи на її потреби.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частин першої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 
Судом встановлено, що спірний автомобіль марки «SKODA» моделі «Octavia Combi 1.6», д.н.з. « НОМЕР_1 », VIN: НОМЕР_2 , 2014 року випуску набутий сторонами 29 січня 2020 року, тобто під час перебування у зареєстрованому шлюбі, тому є спільною сумісною власністю подружжя. 
04 лютого 2021 року відповідач – ОСОБА_2 відчужив вказаний транспортний засіб на користь своєї матері – ОСОБА_3 без згоди своєї дружини, оскільки зворотного матеріали справи не містять і відповідач цього не спростував.
Норми частини 3 статті 65 СК України передбачають надання згоди іншого з подружжя на відчуження цінної речі у письмовому вигляді, тому наявність такої згоди може бути доведена лише письмовими доказами.
У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. За змістом наведених норм, факт використання коштів отриманих від продажу спільного майна в інтересах сім`ї повинен доводити той із подружжя, хто відчужив таке майно без згоди на це іншого подружжя (постанова Верховного Суду у справі № 158/2229/16-ц від 30 січня 2019 року).
Доказів факту надання позивачем згоди на відчуження спірного транспортного засобу, який був спільною сумісною власністю подружжя, відповідачем не надано. 
Аргументуючи свою позицію стосовно відсутності підстав для стягнення компенсації, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не вчинила усі необхідні процесуальні дії для доведення тієї обставини, що вона не надавала згоду на відчуження спірного майна, а кошти від продажу такого майна у період шлюбу були використані відповідачем виключно у власних інтересах, а не в інтересах сім`ї, 
Колегія суддів вважає такий висновок помилковим, оскільки суд першої інстанції не врахував, що факт використання коштів, отриманих від продажу спільного майна в інтересах сім`ї, повинен доводити той із подружжя, хто відчужив таке майно без згоди на це іншого подружжя.
Тобто, суд першої інстанції помилково переклав обов`язок доказування факту спрямованості отриманих відповідачем коштів від реалізації спірного рухомого майна (автомобіля марки «SKODA» моделі «Octavia Combi 1.6», д.н.з. « НОМЕР_1 », VIN: НОМЕР_2 , 2014 року випуску) на позивача, чим порушив норми цивільно-процесуального законодавства щодо здійснення цивільного судочинства на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Апеляційний суд зазначає, що матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про те, що отримані від реалізації спірного рухомого майна кошти були витрачені в інтересах сім`ї, такі докази відповідач не надав.
Пояснення відповідача та покази свідків, які суд першої інстанції поклав в основу ухваленого рішення, не можуть бути належними доказами обставин використання позичених (отриманих від продажу) коштів в інтересах сім`ї. 
Обставини отримання в позику від матері відповідача грошових коштів у розмірі 9 000 доларів США від продажу автомобіля на придбання сонячної станції, на які посилається сторона відповідача, є недоведеними.
За змістом частини 1 статті 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, – незалежно від суми. 
Отже, єдиним належним і допустимим доказом на підтвердження запозичення коштів, які нібито в подальшому були використані на придбання сонячної електростанції, міг би бути укладений в письмовій формі договір позики. Покази свідків не є належним доказом існування зобов`язальних відносин щодо передачі коштів та їх використання для придбання майна.
Таким чином, позивач має право на компенсацію вартості частки автомобіля марки «SKODA» моделі «Octavia Combi 1.6», д.н.з. « НОМЕР_1 », VIN: НОМЕР_2 , 2014 року випуску.
Вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. 
Аналогічний висновок зробив Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження 61-9018сво18).
На час розгляду справи, відповідно до експертного висновку №3019 автотоварознавчого дослідження автомобіля «Skoda Octavia», д.н.з. НОМЕР_4 , середня ринкова вартість аналогічного автомобіля марки Skoda Octavia, реєстраційний номер НОМЕР_5 , VIN-код кузова НОМЕР_2 , 2014 року випуску, за умови відсутності попередніх аварійних та експлуатаційних пошкоджень та з дотриманням нормативного пробігу становить 387 899,01 грн. 
Отже, встановивши, що спірний автомобіль, який був спільною сумісною власністю сторін, відчужений відповідачем у період перебування сторін у шлюбі без згоди позивача та не в інтересах сім`ї, колегія суддів дійшла висновку, що в такому випадку позивач має право на грошову компенсацію половини вартості спірного транспортного засобу, яка становить 179 089,63 грн.
Відповідно до положень пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити його.
Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Висновок суду першої інстанції про відмову в задоволені позову не відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, а тому судове рішення підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про задоволення позовних вимог.
Частина перша статті 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду (частина 3 статті 133 ЦПК України). 
У статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову – на відповідача; у разі відмови в позові – на позивача; у разі часткового задоволення позову – на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
У частині тринадцятій статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Згідно акту прийому-передачі висновку автотоварознавчого дослідження №3019 по визначенню середньої вартості КТЗ «Skoda Octavia», д.н.з.  НОМЕР_4 від 14 липня 2023 року вбачається, що ОСОБА_1 сплатила 2 500,00 грн. (а.с.80, т.1).
З огляд на те, що вищевказаний висновок експертного автотоварознавчого дослідження №3019, який складений експертом ОСОБА_6 , врахований як доказ під час розгляду справи та ухвалення судового рішення, а тому витрати понесені позивачем по його платі в розмірі 2 500,00 грн. підлягають стягненню з відповідача.
Окрім того, сторонами було досягнуто згоди шляхом укладення договору про поділ спільного сумісного майна від 13 лютого 2024 року та подання позивачем заяви про відмову від частини позовних вимог, зокрема тієї, що стосувалася автомобіля марки «FORD», моделі «Transit 80В», д.н.з. НОМЕР_6 , VIN: НОМЕР_7 , 1997 року випуску, однак питання відшкодування витрат, понесених позивачем на проведення експертизи визначення вартості вказаного транспортного засобу, не вирішувалось.
З урахуванням вказаного, витрати понесені позивачем по оплаті висновку автотоварознавчого дослідження №3018 в розмірі 2 500,00 грн., згідно акту прийому-передачі від 14 липня 2023 року, також підлягають стягненню з відповідача.
У зв`язку із задоволенням апеляційної скарги та ухваленням нового судового рішення про задоволення позову відповідно до статті 141 ЦПК України суд стягує з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені витрати по сплаті судового збору в розмірі 4 477,22 грн.
Керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд
у х в а л и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Горлов Єгор Сергійович, задовольнити.
Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 03 жовтня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя. 
Стягнути з ОСОБА_2 (РНКОПП НОМЕР_8 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНКОПП НОМЕР_9 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 ) 179 089,63 грн. компенсації частки у праві спільної сумісної власності на транспортний засіб – автомобіль марки «SKODA», моделі «Octavia Combi 1.6» державний номерний знак НОМЕР_10 , VIN код НОМЕР_11 , 2014 року випуску.
Стягнути з ОСОБА_2 (РНКОПП НОМЕР_8 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНКОПП НОМЕР_9 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 ) понесені витрати за експертний висновок в розмірі 5 000,00 грн. та по сплаті судового збору в розмірі 4 477,22 грн. 
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 02 травня 2025 року.

Головуючий                                         Судді