УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 червня 2025 року
м. Київ
справа № 686/26252/22
провадження № 51-2024ск25
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду 
у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого 
ОСОБА_5 на вирок ІНФОРМАЦІЯ_1 
від 29 листопада 2024 року та ухвалу ІНФОРМАЦІЯ_2 від 27 лютого 2025 року у кримінальному провадженні № 22022240000000124 щодо 
ОСОБА_5 ,  
1960 року, вересня місяця, ІНФОРМАЦІЯ_3 ,  громадянина російської федерації, депутата державної думи федеральних зборів російської федерації, робоча адреса: м. москва у російській федерації ( АДРЕСА_1 ), раніше не судимого,
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 
ст. 110 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком ІНФОРМАЦІЯ_1 
від 29 листопада 2024 року, залишеним без змін ухвалою ІНФОРМАЦІЯ_2 від 27 лютого 2025 року, ОСОБА_5 визнано винуватим і засудженим за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 110 КК, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років з конфіскацією всього майна, 
яке є його власністю.
За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у посяганні на територіальну цілісність і недоторканість України, тобто умисних діях, вчинених представником влади, 
за попередньою змовою групою осіб, з метою зміни меж території та державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України, 
які призвели до загибелі людей та інших тяжких наслідків, вчиненому за таких обставин.
Так, депутат державної думи федеральних зборів російської федерації восьмого скликання ОСОБА_5 , який вступив у повноваження 19 вересня 2021 року, будучи представником влади російської федерації, уповноваженим брати участь у засіданнях палати і голосувати за прийняття поставлених на голосування актів та інших питань, серед яких питання ратифікації міжнародних договорів російської федерації, діючи умисно, за попередньою змовою групою осіб з іншими депутатами та представниками влади і зс російської федерації, усвідомлюючи явну злочинність власних дій та передбачаючи можливість настання тяжких наслідків, у тому числі загибелі людей, зокрема й цивільного населення, розуміючи, що він порушує встановлений 
статтями 1-3, 68 Конституції України державний устрій та порядок, посягає 
на суверенітет та територіальну цілісність України, з метою зміни меж її території та розширення впливу рф, з мотивів перешкоджання Євроінтеграційному курсу розвитку України, відновлення контролю російської федерації над політичними та економічними процесами в Україні, усвідомлюючи, що інші співучасники також діють всупереч вимогам пунктів 1, 2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 5 грудня 1994 року, порушують принципи Заключного акта Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 01 серпня 1975 року та вимоги ч. 4 ст. 2 Статуту ІНФОРМАЦІЯ_4 та Декларації ІНФОРМАЦІЯ_5 від 09 грудня 1981 року № 36/103, від 16 грудня 1970 року № 2734 (XXV), від 21 грудня 1965 року № 2131 (XX), від 14 грудня 1974 року № 3314 (XXIX), статей 1-3, 68 Конституції України, 15 лютого 2022 року на вул. Охотний ряд, 1 у м. Москві російської федерації взяв участь у засіданні державної думи федеральних зборів російської федерації, де підтримав постанову із зверненням 
до президента російської федерації з проханням розглянути питання про визнання російською федерацією самопроголошених так званих Донецької та Луганської народних республік, як самостійних, суверенних і незалежних держав.
У зв`язку із збройною агресією рф проти України, спричиненою внаслідок вищевказаних дій, порушено рад прав громадян України, закріплених Конституцією України та міжнародними нормами, зокрема основне право людини - право на життя (ст. 27 Конституції України).
Станом на 30 січня 2023 року ІНФОРМАЦІЯ_4 з прав людини ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ) зафіксувало 18 657 випадків загибелі або поранення цивільних осіб 
в Україні: 7 110 загиблих і 11 547 поранених.
Порушено право на свободу пересування та право вільного вибору місця проживання (ст. 33 Конституції України).
Внаслідок повномасштабної агресії рф проти України, яка на цей час триває на всій території України, з активними бойовими діями на території Луганської, Донецької, Запорізької, Харківської, Херсонської областей, громадяни України, які постійно проживали на цих територіях, змушені залишити або покинути своє місце проживання з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства.
Відповідно до звіту команди Міністерства з питань реінтеграції за 2022 рік в Україні зареєстровано 4 867 106 осіб переселенців (внутрішньо переміщені особи). Фактично усі вказані особи внаслідок війни були позбавлені власної домівки.
Окрім того, згідно з Указом президента України «Про введення воєнного стану 
в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, 
на території України введено воєнний стан, що зумовило обмеження прав громадян 
на вільне пересування - введення комендантської години, особливий режим в`їзду та виїзду з населених пунктів, неможливість виїзду за кордон осіб чоловічої статі віком від 18 до 60 років включно.
Також порушено право на охорону здоров`я, медичну допомогу та медичне страхування (ст. 49 Конституції України). Бойовими діями рф постійно знищуються заклади охорони здоров`я, що унеможливлює надання екстреної медичної допомоги пацієнту, який її потребує. Окрім того, внаслідок систематичних ракетних та артилерійських атак завдається шкода здоров`ю людей шляхом спричинення їм тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості. Також рф, ігноруючи норми міжнародного права, не забезпечує безперешкодний гуманітарний доступ до всіх постраждалих та евакуацію цивільних осіб, які опинилися в зонах бойових дій.
Повномасштабна війна унеможливила або значно ускладнила роботу майже всіх галузей економіки по території України. У регіонах, де проводяться активні бойові дії, підприємства припинили роботу, були пошкоджені, зруйновані (наприклад заводи «Азовсталь» у Маріуполі та «Азот» у Сєвєродонецьку), їх тимчасова втрата для України - це величезна економічна шкода, оскільки завод « ІНФОРМАЦІЯ_6 » за рівнем валового доходу посідав третє місце серед металургійних підприємств України. Зазначені заводи та інші підприємства повністю або частково зруйновані через обстріли російських військ, внаслідок чого економіка України несе значні втрати.
Захоплення та постійні атаки ІНФОРМАЦІЯ_7 завдали значної шкоди енергосистемі України, включно з пожежею поблизу енергоблоку 1, який на той час перебував 
на ремонті.
Окрім того, збройними силами рф, згідно з даними міністерства оборони, в 2022 році по території України завдано 16 тисяч ракетних ударів, при цьому 97% російських цілей - цивільні, більше 12,3 тисяч ударів було завдано по передмістях і селах, близько 
1,9 тисячі ударів - по будинках, більше 500 ударів - по військових об`єктах, більше 
250 ударів - по транспортній інфраструктурі, близько 220 ударів - по енергетичній інфраструктурі та понад 800 - по інших об`єктах.
Внаслідок надзвичайної ситуації, спричиненої військовою агресією російської федерації на території України, заподіяно шкоду навколишньому середовищу неорганізованими викидами забруднюючих речовин та сумішей таких речовин 
в атмосферне повітря та забруднено ґрунти.
Повномасштабна війна призвела до тяжких наслідків у вигляді: людських жертв (загибелі та поранення цивільних осіб в Україні); окупації та знищення територій (міст, селищ), що супроводжувалося жорстоким поводженням із цивільним населенням та іншими порушеннями законів та звичаїв війни; військово-технічних втрат - знищення і захоплення живої сили та бойової техніки Збройних Сил України та інших військових формувань України; економічних - у вигляді знищення будівель, майна та інфраструктури; екологічних наслідків.
Вимоги та узагальнені доводи, викладені в касаційній скарзі 
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , покликаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати оскаржувані судові рішення та закрити кримінальне провадження у зв`язку із недоведеністю винуватості ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення. 
В обґрунтування зазначених вимог стверджує, що досудове розслідування 
у кримінальному провадженні щодо її підзахисного було доручено Слідчому відділу Управління Служби безпеки України у Хмельницькій області постановою Генерального прокурора України від 14 березня 2022 року без належного мотивування неефективності досудового розслідування органом, визначеним ст. 216 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), у чому вбачає недотримання належної правової процедури застосування ч. 5 ст. 36 цього Кодексу. Вважає, 
що на доведення кваліфікуючої ознаки кримінального правопорушення, передбаченого 
ч. 3 ст. 110 КК, а саме настання суспільно небезпечних наслідків у вигляді загибелі людей та інших тяжких наслідків суд послався на недопустимі докази - матеріали, отримані з інших кримінальних проваджень без відповідних на те дозволів слідчого судді. Зауважує, що під час розгляду вказаного кримінального провадження було порушено право ОСОБА_5 на справедливий суд через недотримання процедури спеціального судового провадження (in absentia). Зазначає про відсутність доказів, 
які б підтверджували наявність попередньої змови, а також прямого умислу в діях 
ОСОБА_5 на вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 110 КК. Покликається 
на відсутність належного доведення причинно-наслідкового зв`язку між діями ОСОБА_5 та настанням тяжких наслідків. Все вищевказане, як стверджує захисник, залишилось поза увагою апеляційного суду, який в порушення вимог ст. 419 КПК належним чином не перевірив доводи апеляційної скарги та не надав обґрунтовані відповіді на них у своїй ухвалі.
Мотиви Суду
Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, 
що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
За змістом статей 433, 438 КПК суд касаційної інстанції є судом права, а не факту, 
а тому перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати і визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. 
Зазначені обставини були досліджені судами першої та апеляційної інстанцій і 
не підлягають перегляду в касаційному порядку відповідно до вимог зазначених статей, а отже під час касаційного розгляду кримінального провадження колегія суддів виходить із фактичних обставин справи, встановлених судом.
Відповідно до ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.
Як убачається із копії вироку, суд першої інстанції, мотивуючи висновок 
про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 110 КК, послався на докази, що зібрані у встановленому законом порядку, досліджені під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до приписів 
ст. 94 КПК.
Як зазначив суд у вироку, у межах досудового розслідування вказаного кримінального провадження ОСОБА_5 у відповідності до вимог ч. 8 ст. 135, ч. 1 ст. 278 КПК 11 квітня 2022 року повідомлений про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 110 КК, шляхом направлення повідомлення про підозру 
на електронну адресу державної думи федеральних зборів російської федерації та повістки про виклик ОСОБА_5 до ІНФОРМАЦІЯ_8 
для його допиту як підозрюваного, однак останній не з`явився до слідчого 
без поважних причин. Крім того, у газеті Кабінету Міністрів України «Урядовий кур`єр» опубліковано повідомлення про виклик ОСОБА_5 до 
ІНФОРМАЦІЯ_8 для його допиту як підозрюваного, проведення інших слідчих і процесуальних дій у статусі підозрюваного у цьому кримінальному провадженні, однак останній не з`явився до слідчого відділу без поважних причин. Повідомлення 
про підозру ОСОБА_5 також вручено захиснику підозрюваного - адвокату 
ОСОБА_4 , про що свідчить розписка в матеріалах кримінального провадження. Постановою слідчого від 04 травня 2022 року на підставі ст. 281 КПК підозрюваного ОСОБА_5 оголошено у державний та міжнародний розшук, який доручено оперативним підрозділам ІНФОРМАЦІЯ_9 . Ухвалою слідчого судді ІНФОРМАЦІЯ_1 від 23 червня 2022 року 
у справі № 686/12580/22 підозрюваному ОСОБА_5 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. Ухвалою слідчого судді ІНФОРМАЦІЯ_1 від 11 листопада 2022 року у справі № 686/12580/22 задоволено клопотання слідчого, погоджене з прокурором та надано дозвіл на здійснення спеціального досудового розслідування у кримінальному провадженні 
№ 22022240000000124 від 05 травня 2022 року за ознаками вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 110 КК. У газеті Кабінету Міністрів України «Урядовий кур`єр» 
№ 243 від 15 листопада 2022 року опубліковано повідомлення про здійснення стосовно підозрюваного ОСОБА_5 спеціального досудового розслідування та повістку 
про виклик останнього до ІНФОРМАЦІЯ_8 
для проведення процесуальних дій з його участю, у тому числі ознайомлення 
з матеріалами кримінального провадження. Факти численних викликів ОСОБА_5 
у порядку ст. 135 КПК підтверджуються відповідними матеріалами кримінального провадження. Також з метою захисту та представлення у кримінальному процесі прав, свобод і законних інтересів підозрюваного ОСОБА_5 у порядку статей 46, 48, 49, 52, 110 КПК та п. 7 ст. 14 Закону України «Про безоплатну правову допомогу» залучено захисника з ІНФОРМАЦІЯ_10 адвоката ОСОБА_6 , якій відповідно до вимог ч. 2 
ст. 297-5 КПК вручено всі копії процесуальних документів, що підлягали врученню підозрюваному.
Також, як зазначено у вироку, після надходження провадження до суду обвинувачений ОСОБА_5 інформувався у всі доступні процесуальні способи для суду, передбачені 
ст. 323 КПК. Зокрема, повідомлення про виклик до суду розміщувалися на офіційному веб-сайті суду ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також публікувалися на офіційному сайті офісу генерального прокурора та в газеті «Урядовий кур`єр». Крім того, про всі судові засідання інформувався захисник обвинуваченого. Ухвалою ІНФОРМАЦІЯ_1 від 30 січня 
2024 року задоволено клопотання прокурора про здійснення спеціального судового провадження та вирішено проводити спеціальне судове провадження кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 110 КК. Окрім того, повістки про виклик ОСОБА_5 до слідчого, повідомлення 
про підозру, обвинувальний акт, у тому числі у перекладі на російську мову, скеровано на офіційний сайт державної думи російської федерації, підтвердження про що містяться в матеріалах кримінального провадження. У підсумку суд констатував, 
що з наявних матеріалів справи (численні документи на підтвердження завчасних належних викликів обвинуваченого) вбачається, що обвинувачений ОСОБА_5 мав підстави усвідомлювати, що проти нього розпочато кримінальне провадження; також обвинувачений отримав чи мав би отримати оголошену підозру, відповідні виклики та пред`явлене обвинувачення, у тому числі у перекладі на російську мову, маючи можливість бути обізнаним із усіма своїми правами, в тому числі, на захист та доступ до правосуддя. Відтак, держава Україна під контролем сторони захисту та суду використала всі можливості для того, щоб обвинувачений мав право під час судового провадження як мінімум на такі гарантії: бути терміново і докладно повідомленим мовою, яку він розуміє, про характер і підставу обвинувачення; мати достатній час і можливості для підготовки свого захисту, обрати самому захисника; приймати участь в розгляді і захищати себе особисто або за посередництвом обраного захисника, бути повідомленим про це право і мати призначеного захисника безплатно для нього. Така ситуація узгоджується із взятими на себе зобов`язаннями, яких повинна дотримуватися держава Україна з тим, щоб забезпечити реальне використання 
права, яке гарантується статтею 6 Європейської Конвенції з прав людини та ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права.
Натомість, обвинувачений, як вказав суд, скористався своїми правами на власний розсуд за відсутності будь-яких перешкод для їх реалізації на території України. Суд дійшов висновку, що наявні у справі документи свідчать про відмову обвинуваченого ОСОБА_5 , який повинен знати про розпочате кримінальне провадження, 
від здійснення свого права постати перед українським судом за вчинені діяння, юрисдикцію якої над собою він не визнає, та захищати себе безпосередньо в такому суді не бажає, а так само свідчать про його наміри ухилитися від зустрічі з правосуддям держави Україна.
Ухилення обвинуваченого від правосуддя суд оцінив як реалізацію останнього його невід`ємного права на свободу від самозвинувачення чи самовикриття (п/п. «g» п. 3 
ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ст. 63 Конституції України), як одну з ключових гарантій презумпції невинуватості.
Незважаючи на таку позицію засудженого, місцевий суд належним чином проаналізував і оцінив дані, що містяться: 
- у протоколі огляду від 10 березня 2022 року, об`єктами якого були публікації 
на офіційному сайті державної думи російської федерації, що містяться 
за посиланнями: ІНФОРМАЦІЯ_11 де виявлено інформацію, викладену російською мовою «Система анализа результатов голосований 
на заседаниях Государственной Думы» та значиться «Справка о результатах голосования по вопросу: О проекте постановления Государственной Думы № 58243-8 «Об обращении Государственной Думы Федерального Собрания Российской Федерации «К Президенту Российской Федерации ОСОБА_7 о необходимости признания Донецкой Народной Республики и Луганской Народной Республики», 
а також те, що депутат державної думи російської федерації ОСОБА_5 від партії «Единая Россия» 15 лютого 2022 року проголосував «ЗА» вищезазначену постанову;
- протоколі огляду електронних документів від 07 квітня 2022 року, а саме ресурсів мережі Інтернет на предмет наявності інформації щодо реєстрації та руху: вищевказаної постанови № 58243-8, федеральних законів рф «О ратификации Договора о дружбе, сотрудничестве и взаимной помощи между РФ и Донецкой народной Республикой» № 75578-8 та № 75577-8 «О ратификации Договора о дружбе, сотрудничестве и взаимной помощи между РФ и Луганской народной Республикой» 
від 22 лютого 2022 року, у якому оглянуто тексти проектів федеральних законів, відеозаписи, стенограми та результати голосувань депутатів у засіданнях державної думи федерального зібрання рф по зазначеним законопроектам; у додатках до цього протоколу містяться паспортні дані проекту вищевказаної постанови № 58243-8, текст проекту цієї постанови, у якому наголошується на тому, що: «Депутати Гос. Думы считают обоснованным и морально оправданным признание ДНР и ЛНР», що вказує на пряму зміну меж території та державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України; окрім того, в тексті зазначається, що «такое признание создаст обоснования для обеспечения гарантий безопасности и защиты народов от внешних угроз и обеспечит регулирование всех аспектов сотрудничества и взаимопомощи, включая вопросы безопасности»; також в додатках містяться паспортні дані вищевказаних законопроектів № 75577-8 № 75578-8, їх тексти, у яких прямо вказується (у статтях 3, 4, 5, 7) на надання з боку рф військової допомоги 
для «устранения угрозы» (саме ці статті вказують на початок військових дій, з метою начебто захисту цієї території);
- протоколах огляду від 29 квітня 2022 року, об`єктами яких є матеріали кримінальних проваджень за фактом вчинення військовослужбовцями збройних сил російської федерації (далі - зс рф) кримінальних правопорушень, передбачених ст. 438 КК, а саме № 12022243200000068 від 04 квітня 2022 року, № 12022243000000515 від 08 березня 2022 року, № 12022242000000240 від 24 березня 2022 року, № 12022243000000640 
від 28 березня 2022 року, № 12022243000000580 від 17 березня 2022 року;
- протоколі огляду від 15 вересня 2022 року на офіційному веб-сайті ІНФОРМАЦІЯ_12 та ІНФОРМАЦІЯ_13 , де виявлено публікації щодо офіційних втрат серед цивільних осіб станом на 22 та 23 червня 2022 року 
в результаті повномасштабного збройного нападу рф.
Згідно з положеннями ст. 94 КПК суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінював кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку, на підставі чого дійшов правильного висновку про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого 
ч. 3 ст. 110 КК.
При цьому суд, даючи правову оцінку діям обвинуваченого ОСОБА_5 згідно 
з пред`явленим обвинуваченням в посяганні на територіальну цілісність і недоторканість України, врахував, що основним безпосереднім об`єктом злочину, передбаченого ч. 3 ст. 110 КК, є національна безпека у політичній сфері, яка полягає 
у відсутності загрози порушення встановлених Конституцією, законами України 
і міжнародними правовими актами територіальної цілісності України та порядку визначення її території. Його додатковим факультативним об`єктом може бути встановлений порядок виконання представниками влади своїх службових повноважень, особисті права та свободи людини і громадянина, життя та здоров`я особи, власність тощо.
Об`єктивна сторона злочину характеризується активними діями, які можуть проявитися у таких формах: 1) дії, вчинені з метою зміни меж території або з метою зміни державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України; 2) публічні заклики до вчинення дій, метою яких є зміна меж території (державного кордону) України; 3) розповсюдження матеріалів із закликами до вчинення дій, метою яких є зміна меж території (державного кордону) України.
Суб`єкт вказаного злочину є загальним, суб`єктивна сторона характеризується виною у виді прямого умислу.
Як убачається з оскарженого вироку, судом встановлено, що обвинувачений 
ОСОБА_5 , будучи депутатом державної думи федеральних зборів російської федерації, безпосередньо прийняв участь у засіданні державної думи 15 лютого 2022 року, 
на якому підтримав та проголосував за постанову щодо звернення до президента російської федерації з проханням розглянути питання про визнання російською федерацією самопроголошених так званих Донецької та Луганської народних республік, як самостійних, суверенних і незалежних держав; у подальшому 22 лютого 2022 року депутати державної думи федеральних зборів російської федерації ратифікували Договір про дружбу, співробітництво та взаємну допомогу між рф і так званою «ДНР» та Договір про дружбу, співробітництво та взаємну допомогу між рф і так званою «ЛНР». Зазначені рішення державної думи федеральних зборів російської федерації були частиною злочинного плану, так як самі факти їх існування використовувалися при створенні приводів для ескалації воєнного конфлікту і були спробою виправдання агресії перед громадянами російської федерації та світовою спільнотою; дії рф призвели до тяжких наслідків у вигляді загибелі людей, у тому числі дітей, отримання ними тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості та заподіяння матеріальних збитків у вигляді знищення будівель, майна та інфраструктури.
Також суд першої інстанції, пославшись на положення статей 26, 27 КПК, а також правові позиції, викладені у постановах ІНФОРМАЦІЯ_14 від 14 листопада 2019 року 
у справі № 710/439/17, від 14 травня 2020 року у справі № 405/2648/18, від 10 грудня 2020 року у справі № 464/710/18 щодо вчинення злочину за попередньою змовою групою осіб, врахував, що голосування за вищевказані проекти федеральних законів проведено одноголосно, жодний з депутатів державної думи не проголосував проти, що є неможливим у демократичному суспільстві та безумовно свідчить про попередню змову групи осіб на здійснення саме такого голосування; про попередню змову групи осіб також свідчать виступи окремих депутатів державної думи російської федерації безпосередньо перед самими голосуваннями, а також офіційного представника президента російської федерації, які позитивно оцінюють «прийняте рішення», 
як встановлений факт, ще до проведення голосування.
Як вказав суд, визнання інших державних утворень так званих «Луганської народної республіки» та «Донецької народної республіки» у межах міжнародно визнаних кордонів України на її території є діями, спрямованими на зміну меж території та державного кордону України. Внаслідок ратифікації 22 лютого 2022 року договорів 
про дружбу, співпрацю і взаємну допомогу, російська федерація під приводом допомоги так званим «Донецькій народній республіці» і «Луганській народній республіці» здійснила 24 лютого 2022 року повномасштабне військове вторгнення 
на територію України, розпочала бойові дії на території України з метою зміни меж території та державного кордону України, що мало наслідком загибель значної кількості людей, значні руйнування та інші тяжкі наслідки.
Крім того, не залишив місцевий суд без уваги доводи захисника про недостовірність та недопустимість відомостей з мережі «Інтернет», а вказавши на їх безпідставність, зазначив, що такі відомості отримані у передбаченому КПК порядку, на підставі 
них судом встановлена наявність фактів та обставин, що мають значення 
для кримінального провадження та підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, а відтак в силу положень статей 84, 85, 86 КПК ці фактичні дані є належними, допустимими та достовірними доказами та у сукупності з іншими дослідженими судом доказами доводять винуватість обвинуваченого ОСОБА_5 
у вчиненні кримінального правопорушення поза розумним сумнівом.
Також суд вказав на те, що проведення слідчим огляду матеріалів інших кримінальних проваджень не в порядку тимчасового до них доступу, що регламентовано положеннями глави 15 КПК, не суперечить положенням статей 40, 93 КПК щодо права слідчого на збирання доказів та відповідно не свідчить про їх недопустимість; такий огляд проведено на підставі дозволу начальника ІНФОРМАЦІЯ_8 в порядку статей 223, 237 КПК та зафіксований з дотриманням вимог статей 104 -106 цього ж Кодексу. При цьому суд взяв до уваги правовий висновок, викладений у постанові ІНФОРМАЦІЯ_15 від 06 жовтня 2020 року (справа № 761/480/19, провадження № 51 - 836 км 20), згідно з яким, якщо особа 
на запит органу досудового розслідування добровільно надає документи, що містять доказову інформацію, то звернення до слідчого судді для отримання ухвали 
про тимчасовий доступ до речей та документів у такому випадку необов`язкове.
Апеляційний суд, переглянувши вирок місцевого суду щодо ОСОБА_5 
за апеляційною скаргою його захисника ОСОБА_4 , доводи якої є аналогічними доводам у її касаційній скарзі, ствердив про правильність прийнятого рішення та обґрунтовано залишив вказаний вирок без змін, зазначивши в ухвалі підстави ухваленого такого судового рішення.
Так, суд апеляційної інстанції, погоджуючись із висновками місцевого суду, в ухвалі зазначив, що винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 110 КК, за обставин, встановлених судом, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджується сукупністю зібраних 
у кримінальному провадженні та досліджених у судовому засіданні доказів, які суд оцінив у сукупності з іншими доказами і на підставі яких прийняв законне та обґрунтоване рішення. 
Як убачається з оскарженої ухвали, апеляційний суд наголосив, що будь-які дії, пов`язані із зміною меж території України чи зміною меж державного кордону України без проведення всеукраїнського референдуму, утворюють об`єктивну сторону складу злочину, передбаченого ст. 110 КК; визнання інших державних утворень, так званих «Луганської народної республіки» та «Донецької народної республіки», у межах міжнародно визнаних кордонів України на її території є діями, спрямованими саме 
на зміну меж території та державного кордону України. Таким чином, ОСОБА_5 , будучи представником влади та голосуючи за постанову із зверненням до президента російської федерації з проханням розглянути питання про визнання російською федерацією самопроголошених Донецької та Луганської народних республік, 
як самостійних, суверенних і незалежних держав, вчинив посягання на територіальну цілісність і недоторканість України.
При цьому вищевказані дії, як вказала колегія суддів апеляційного суду, були вчинені ОСОБА_5 за попередньою змовою групою осіб, оскільки голосування 
за вищевказану постанову здійснено одноголосно всіма присутніми членами державної думи федеральних зборів рф, а перед голосуванням відбувалися виступи окремих депутатів щодо позитивного прийняття рішення до його фактичного голосування. Крім того, кримінальне провадження за № 22022240000000124 щодо ОСОБА_5 було виділено з кримінального провадження №22022000000000083, по якому здійснюється досудове розслідування за ознаками вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 110 КК, і іншими особами, а саме депутатами державної думи федеральних зборів рф.
Також колегія суддів зазначила, що настання суспільно небезпечних наслідків 
у вигляді загибелі людей та інших тяжких наслідків, як особливої кваліфікуючої ознаки складу злочину, передбаченого ч. 3 ст. 110 КК, у цьому кримінальному провадженні підтверджується:
- офіційними повідомленнями уряду України та міжнародними організаціями 
про втрати серед населення внаслідок бойових дій на території України; зокрема, станом на 30 січня 2023 року ІНФОРМАЦІЯ_4 з прав людини зафіксувало 18 657 випадків загибелі або поранення цивільних осіб України 
(7 110 загиблих і 11 547 поранених);
- розслідуваннями, які проводяться Міжнародним кримінальним судом, щодо фактів воєнних злочинів російської федерації на території України;
- звітами міністерств України, зокрема, Міністерством з питань реінтеграції за 2022 рік зареєстровано 4 867 106 осіб переселенців, більша частина яких була позбавлена житла, ІНФОРМАЦІЯ_16 зафіксувало за 2022 рік 16 тисяч ракетних ударів збройними силами рф по території України в основному по цивільній інфраструктурі;
- матеріалами кримінальних проваджень за фактами вчинення військовослужбовцями збройних сил російської федерації кримінальних правопорушень, передбачених 
ст. 438 КК.
Крім того, колегія суддів не вбачала підстав ставити під сумнів висновки місцевого суду про наявність в діях обвинуваченого умислу на вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 110 КК, оскільки ОСОБА_5 , будучи діючим депутатом державної думи федеральних зборів рф, при голосуванні за постанову із зверненням до президента російської федерації з проханням розглянути питання про визнання російською федерацією самопроголошених Донецької та Луганської народних республік, 
як самостійних, суверенних і незалежних держав, усвідомлював, що Україна є суверенною державою з міжнародно визнаними кордонами; як представник влади знав про ратифікацію рф 22 квітня 2004 року Договору між Україною та рф 
про українсько-російський державний кордон від 28 січня 2003 року, яким визнано та демарковано кордон між Україною та рф; розумів незаконність, протиправність зміни меж території та державного кордону України; передбачав, що своїми діями (позитивним голосуванням) створив передумови повномасштабного військового вторгнення рф на територію України 24 лютого 2022 року, початку бойових дій, з метою зміни меж території та державного кордону України; усвідомлював наслідки таких дій (загибель значної кількості людей, значні руйнування); мав можливість голосувати проти, однак цього не зробив.
Крім того, колегія суддів визнала необґрунтованими доводи сторони захисту 
про використання у цьому кримінальному провадженні доказів для доведення винуватості ОСОБА_5 , здобутих в інших кримінальних провадженнях, 
без відповідного на те дозволу слідчого судді.
Як вказав суд, кримінальним процесуальним законом не забороняється органу досудового розслідування отримувати (збирати докази) через відповідні запити 
на отримання інформації від державних органів, юридичних і фізичних осіб; ненадання ж такої інформації добровільно може бути подолано шляхом використання інституту тимчасово доступу до речей і документів. У цьому ж провадженні здійснювався огляд матеріалів інших кримінальних проваджень в порядку ст. 237 КПК на підставі дозволу начальника ІНФОРМАЦІЯ_8 ; за результатами такого огляду було складено відповідні протоколи, які в подальшому долучені до справи і використані в межах кримінального провадження.
Також суд апеляційної інстанції, перевіривши доводи захисника про допущені порушення порядку повідомлення обвинуваченого про судовий розгляд цього кримінального провадження шляхом розміщення відповідної інформації в спосіб, який унеможливлює громадянина іноземної країни отримати таку інформацію, ствердив 
про те, що місцевий суд використав всі передбачені законом заходи для своєчасного сповіщення ОСОБА_5 про здійснення кримінального провадження і створення йому у такий спосіб умов для реалізації свого права на справедливий судовий розгляд.
Не знайшла колегія суддів і порушень порядку зміни інстанційної підслідності органу досудового розслідування у цьому кримінальному провадженні, на чому наполягала захисник у апеляційній скарзі.
Як вказав суд, згідно матеріалів провадження постановою Генерального прокурора України від 14 березня 2022 року доручено здійснювати досудове розслідування іншому органу; ця постанова складена із дотриманням приписів ст. 110 КПК, містить вступну, мотивувальну та резолютивну частини з відповідними реквізитами кримінального провадження; з мотивувальної частини постанови видно, 
що Генеральний прокурор України, доручаючи здійснення досудового 
розслідування слідчому відділу Управління СБ України у Хмельницькій області, урахував конкретні обставини кримінального провадження, взяв до уваги неможливість та неефективність попереднього органу досудового розслідування (ДБР) у повній мірі виконати завдання кримінального провадження, в тому числі 
у зв`язку із введенням на території України воєнного стану. Метою такої передачі 
до іншого органу досудового розслідування була необхідність забезпечити ефективне, повне, всебічне та неупереджене розслідування кримінального провадження.
Щодо недостатньої вмотивованості цієї постанови, на що вказувала сторона захисту, колегія суддів зазначила, що у постанові наведені конкретні обставини, які відповідно до ч. 5 ст. 36 КПК давали прокурору підстави вважати, що розслідування проводилося недостатньо ефективно, і передати подальше проведення досудового розслідування іншому органу. 
Водночас, суд зауважив, що стороною захисту не наведено жодних аргументів, стосовного того, яким саме чином передача цього кримінального провадження 
для подальшого здійснення досудового розслідування іншому органу істотно обмежила права ОСОБА_5 , зокрема, в порівнянні з тим становищем, в якому він перебував би, якщо б досудове розслідування щодо нього здійснювало ІНФОРМАЦІЯ_17 .
Постановлені у кримінальному провадженні судові рішення є належно вмотивованими та обґрунтованими, їх зміст відповідає вимогам статей 370, 374, 419 КПК, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися під час їх постановлення. 
З наведеними в оскаржених вироку та ухвалі висновках погоджується і колегія суддів касаційного суду. 
Отже, підстави для скасування оскаржених вироку та ухвали внаслідок істотного порушення кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність відсутні. 
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовними підставами для скасування судових рішень, у касаційній скарзі захисника також не наведено.   
Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданої копії судового рішення убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК 
у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника слід відмовити.
 
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити захиснику ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження 
за її касаційною скаргою на вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 29 листопада 2024 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду 
від 27 лютого 2025 року щодо засудженого ОСОБА_5 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                        ОСОБА_2                               ОСОБА_3