ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 квітня 2025 року 
м. Київ
cправа №  917/751/23 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: Краснова Є. В. - головуючого, Мачульського Г. М., Чумака Ю. Я.,
секретаря судового засідання - Денисевича А. Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Акціонерного товариства "Транснаціональна фінансово-промислова нафтова компанія "Укртатнафта" на постанову Східного апеляційного господарського суду від 09.01.2025 (колегія суддів: Шутенко І. А., Россолов В. В., Слободін М. М.) і рішення Господарського суду Полтавської області від 09.04.2024 (суддя Ківшик     О. В.) у справі
за позовом Акціонерного товариства "Укртранснафта" до Публічного акціонерного товариства "Транснаціональна фінансово-промислова нафтова компанія "Укртатнафта" про стягнення 3 053 137 652,03 грн заборгованості,
за участі:
представника позивача - Пронюка В. Я. (адвокат), 
представників відповідача - Мошенця Д. В. (адвокат), Гуйванюка Й. Є. (адвокат),
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст і підстави позовних вимог
1.          Акціонерне товариство "Укртранснафта" (далі - АТ "Укртранснафта") звернулось до Господарського суду Полтавської області з позовом, в якому (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог) просило суд стягнути з відповідача - Публічного акціонерного товариства "Транснаціональна фінансово-промислова нафтова компанія "Укртатнафта" (далі - ПАТ "Укртатнафта", а після зміни найменування - АТ     "Укртатнафта") - 3    053    137    652,03 грн заборгованості, що виникла внаслідок неналежного виконання останнім умов укладеного між сторонами договору про надання послуг зі зберігання нафти від 24.02.2022 № 87/10/2120, з яких: 2 228 029 708,08 грн заставна вартість неповернутого обсягу нафти, 42 497 378,99 грн - 3 % річних, 90 997 265,97 грн - інфляційні нарахування та 691    613    298,99 грн - упущеної вигоди.
2.          Позовні вимоги ґрунтуються на тому, що відповідач не виконав свої зобов`язання зі зберігання переданої йому позивачем на підставі договору на зберігання нафти, тому має відшкодувати заставну вартість неповернутого обсягу нафти. На обґрунтування позовних вимог в частині заявленої до стягнення упущеної вигоди позивач стверджує про те, що внаслідок неповернення відповідачем зі зберігання нафти він був позбавлений свого права на подальше розпорядження цим майном з метою використання його у господарській діяльності: переробки нафти з подальшим отриманням нафтопродуктів та їх реалізації.
3.          Нормативно-правовими підставами позову позивач визначив статті 224, 225 Господарського кодексу України (далі - ГК України) та статті 16, 22, 526, 530, 936, 942, 949- 951 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).
Фактичні обставини справи, встановлені судами
4.           24.02.2022 між АТ "Укртранснафта" (поклажодавець) та ПАТ "Укртатнафта" (зберігач) укладено договір про надання послуг зі зберігання нафти № 87/10/2120 (далі - договір зберігання). В подальшому сторонами до договору зберігання було укладено додаткові угоди: від 03.03.2024 № 1 (далі - додаткова угода № 1) та від 01.02.2024 № 2 (далі - додаткова угода №2).
5.          За умовами вказаного договору зберігання та укладених до нього додаткової угоди №         1 та додаткової угоди № 2 сторони узгодили, зокрема, наступне:
-          поклажодавець передає, а зберігач приймає на безоплатній основі на зберігання нафту у кількості та якості згідно з актами приймання-передачі, підписаними представниками сторін (пункт 1.3 договору зберігання);
-          зберігач зобов`язується прийняти на безоплатній основі на зберігання нафту на термін 30 календарних днів, забезпечити її схоронність, вести її облік, повернути поклажодавцю зі зберігання нафту відповідної якості у терміни та кількості, що зазначені у письмовому зверненні поклажодавця. Термін зберігання нафти автоматично (без оформлення сторонами окремої письмової угоди) продовжується на кожні наступні 30 календарних днів, якщо жодна із сторін не побажала іншого, письмово попередивши іншу сторону за 10 (десять) календарних днів до закінчення терміну зберігання (пункт 2.2 договору зберігання);
-          заставна вартість однієї нетто тонни нафти, яка є власністю поклажодавця, що здається на зберігання зберігачу, визначається сторонами шляхом укладення додаткових угод до даного договору. Під заставною вартістю сторони розуміють встановлену за згодою сторін оціночну вартість 1 (однієї) тонни нафти, яка підлягає відшкодуванню зберігачем поклажодавцю при втраті або погіршенні якості нафти з вини зберігача та/або яка застосовується сторонами для здійснення розрахунків за цим договором (пункт 3.2 договору зберігання);
-          поклажодавець має право вимагати дострокового повернення нафти зі зберігання у повному обсязі або частково у будь-який момент протягом строку дії цього договору, письмово повідомивши про це зберігача не менше, ніж за 15 (п`ятнадцять) календарних днів до дати повернення (підпункт 4.2.3 пункту 4.2 договору зберігання);
-          зберігач зобов`язаний повернути поклажодавцю нафту зі зберігання у повному обсязі та відповідної якості на його першу вимогу, навіть якщо погоджений сторонами термін зберігання не закінчився (абзац 1 підпункту 5.1.4 пункту 5.1 договору зберігання);
-          у разі втрати переданої на зберігання нафти або письмової відмови зберігача повернути поклажодавцю нафту в терміни, передбачені в підпункті 5.1.4 цього договору, зберігач зобов`язується відшкодувати заставну вартість неповернутого обсягу нафти протягом 5 (п`яти) банківських днів з дати, наступної за датою закінчення, зазначеної у підпункті 5.1.4 цього договору (пункт 6.4 договору зберігання);
-          цей договір набирає чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками сторін та діє до закінчення погодженого сторонами терміну зберігання нафти (пункт 9.1 договору зберігання).
6.          Крім цього, у пункті 3.2 договору зберігання сторони погодили формулу визначення заставної вартості однієї нетто тонни нафти, яка є власністю поклажодавця.
7.          Протягом лютого-квітня 2022 року позивач передав відповідачу на зберігання нафту у кількості 122   000,0 тонн, що підтверджується актами прийому-передачі нафти на зберігання №№          1- 6.
8.          У період із червня по липень 2022 року відповідач повернув позивачу нафту у кількості 37891,7 тонн, що підтверджується актами прийому-передачі нафти зі зберігання №№ 1- 12.
9.          Залишок неповернутої зі зберігання нафти становить 84 108,3 тонн. 
10.           06.12.2022 позивач звернувся до відповідача з листом від 05.12.2022 № 50-00/3/6901-22 із вимогою повернути нафту відповідної якості у кількості 84 108,3 тонн протягом 15 днів з дня отримання цієї вимоги.
11.          Відповідь на зазначений лист відповідач не надав, хоча й не заперечував факт його одержання.
12.          Позивач повторно 08.02.2023 направив лист з вимогою про повернення нафти у кількості 84   108,3 тонн. Відповідний лист отриманий відповідачем 28.02.2023.
13.          Крім того, позивач листами від 24.02.2023 № 50-00/3/1274-23 та від 28.02.2023 № 50-00/3/1388-23 звертався до відповідача з проханням допустити на територію відповідача представників позивача для перевірки спільно з представниками відповідача наявності нафти позивача.
14.          Листом від 28.02.2023 № 11-21 відповідач у відповідь на лист від 28.02.2023 № 50-00/3/1388-23 повідомив позивача про відсутність в резервуарах ПАТ "Укртатнафта" в рамках договору зберігання нафти з кваліфікацією 1.1.1 відповідно до ТУ У 06.1-0013539-016:2018 "Нафта для переробних підприємств. Технічні умови", що відповідає сорту Azeri Light, в тому числі і за наслідками проведеної інвентаризації, та про готовність при необхідності здійснити компенсацію вартості нафти.
15.           20.03.2023 позивач звернувся до відповідача з претензією № 04-03/11/1823-23 про відшкодування заставної вартості нафти з урахуванням 3 % річних, інфляційних нарахувань та упущеної вигоди, направлення якої відповідачу та отримання останнім підтверджується матеріалами справи.
16.          Листом від 28.07.2023 № 1/16 відповідач підтвердив документальну наявність та фізичну відсутність залишків нафти з кваліфікацією 1.1.1 відповідно до ТУ У 06.1-0013539-016:2018 "Нафта для переробних підприємств. Технічні умови", що відповідає сорту Azeri Light, в кількості 84   108,3 тонн, запропонувавши проведення компенсації вартості нафти в обсязі 84   108,3 тонн без сплати 3   % річних, інфляційних нарахувань та упущеної вигоди шляхом перерахування протягом двох років грошових коштів на рахунок позивача .
17.          Позивач, не погодившись із такою пропозицією відповідача та вважаючи своє право порушеним, звернувся до Господарського суду Полтавської області з позовом у даній справі.
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
18.          Рішенням Господарського суду Полтавської області від 09.04.2024 позов задоволено частково. Ухвалено стягнути з ПАТ   "Укртатнафта" на користь АТ "Укртранснафта" 2   228   029 708,08 грн основного боргу, 42   497   378,99 грн - 3 % річних, 90   997   265,97   грн - інфляційних втрат та 939 400 грн - витрат зі сплати судового збору.
19.          Суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність, законність та обґрунтованість позовних вимог щодо стягнення заставної вартості втраченої нафти, відсотків річних та інфляційних втрат. Разом з цим суд відмовив у задоволенні вимоги про стягнення з відповідача упущеної вигоди у зв`язку з її недоведеністю.
20.          Постановою Східного апеляційного господарського суду від 09.01.2025 рішення Господарського суду Полтавської області від 09.04.2024 змінено в частині мотивів відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача упущеної вигоди, а також в частині розподілу судових витрат пропорційно розміру задоволених вимог та стягнуто на користь позивача 723   338,00 грн витрат зі сплати судового збору. 
21.          Східний апеляційний господарський суд погодився з висновками суду першої інстанції щодо доведеності та обґрунтованості позовних вимог про стягнення заставної вартості нафти, а також в частині застосування до відповідача відповідальності за порушення строків відшкодування заставної вартості нафти, передбаченої частиною другої статті 625 ЦК України.
22.          Що ж стосується позовних вимог в частині стягнення упущеної вигоди, то апеляційний суд зазначив про те, що висновок місцевого господарського суду про відмову у задоволенні таких вимог є правильним, проте з мотивами для відмови, які були наведені місцевим господарським судом, не погодився та змінив їх на такі. Право вимагати сплату упущеної вигоди у зв`язку з неможливістю розпоряджатися нафтою прямо пов`язане з наявністю (дійсністю) права на таку нафту, у той час як позивач обрав спосіб захисту своїх прав шляхом компенсації заставної вартості нафти у зв`язку із її втратою відповідачем
23.          Крім цього, апеляційний суд, керуючись статтею 129 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) здійснив перерозподіл судового збору, поклавши на відповідача судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а не в повному обсязі, як було визначено судом першої інстанції. 
Короткий зміст касаційної скарги 
24.          АТ "Укртатнафта" звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове - про відмову у задоволенні позову. 
25.          Підставою касаційного оскарження відповідач визначив пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України, наполягаючи на тому, що суди попередніх інстанцій застосували норми права (статті 7, 13, 14, 73, 99, частини першу та п`яту статті 236, стаття 238 ГПК України, статтю 949 ЦК України) без врахування висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах, які викладені у постановах, наведених у касаційній скарзі.
26.          Так, стверджуючи про порушення судами норм статей 7, 13, 14, 73, 99 ГПК України, скаржник зазначає про те, що ним було обґрунтовано необхідність одержання висновку експерта у даній справі в частині визначення, зокрема, коефіцієнта барелізації, за яким здійснюється перерахування барелів нафти у тони, однак суди попередніх інстанцій в призначенні судової економічної експертизи необґрунтовано відмовили.
27.          На підтвердження порушення норми статті 949 ЦК України скаржник зазначає про те, що суди не врахували те, що належним способом захисту мала бути вимога про повернення нафти зі зберігання, адже прямих доказів про втрату нафти матеріали справи не містять. Крім того, скаржник вказує на те, що позивач, не дочекавшись добровільного повернення нафти, звернувся до суду з вимогою стягнути її заставну вартість, відсотки річних та інфляційні втрати, у той час як договірні зобов`язання з повернення нафти могли бути виконані в натурі.
28.          АТ "Укртатнафта" додатково посилається на те, що оскаржувані судові рішення не відповідають вимогам статей 236, 238 ГПК України, оскільки, на думку скаржника, суди не мотивували підстав, з яких відповідач має платити кошти за нафту, річні відсотки та інфляційні втрати.

Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу
29.          У відзиві на касаційну скаргу АТ "Укртранснафта" просить залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, зазначаючи про те, що обставини, які підлягають встановленню в даній справі, суди встановити без призначення судової експертизи, оскільки матеріали справи містять всі належні та допустимі докази для об`єктивного розгляду справи без застосування спеціальних знань. 
30.          Крім того, позивач посилається на те, що він правильно обрав спосіб захисту на випадок втрати нафти, а відповідач, всупереч статті 99 ГПК України, не навів поважних причин неможливості надання ним експертного висновку, а також не надав ані контррозрахунку, ані інших доказів на спростування розміру позовних вимог позивача.
Позиція Верховного Суду
31.          Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши в межах вимог касаційної скарги наведені в ній доводи, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, подані заперечення, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд дійшов таких висновків.
32.          Право на оскарження постанови суду апеляційної інстанції можливе лише у визначених законом випадках, що випливає із завдань та меж касаційного перегляду, які узагальнено полягають у наступному.
33.          Аналіз статей 55, 129 Конституції України, статей 14, 36 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", статей 17, 284, 287 ГПК України засвідчує, що в Україні на законодавчому рівні утверджена загальноприйнята практика країн Європейського Союзу, згідно з якою, спір, зокрема господарський, має бути вирішено в суді першої інстанції. Апеляційна інстанція виправляє допущені помилки, а касаційна розглядає лише фундаментальні питання.
34.          Забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства, закріплених у частині третій статті 2 ГПК України, в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи Верховний Суд перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частини перша і друга статті 300 ГПК України, пункт 240 постанови Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 у справі № 925/698/16).
35.          Вищезазначене випливає із необхідності застосування такого принципу судочинства, як остаточності судового рішення - res judicata, що є складовою верховенства права. У практиці Європейського суду з прав людини, зокрема, в рішеннях у справах "Науменко проти України" від 09.11.2004, "Христов проти України" від 19.02.2009, "Пономарьов проти України" від 03.04.2008, цей принцип розуміється як елемент юридичної визначеності, що вимагає поваги до остаточного рішення суду та передбачає, що перегляд остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду не може здійснюватись лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі, а повноваження судів вищого рівня з перегляду (у тому числі касаційного) мають здійснюватися виключно для виправлення судових помилок і недоліків. Саме тому відхід від принципу res judicata можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини, існування яких має довести скаржник. 
36.          Беручи до уваги наведене скаржником у касаційній скарзі обґрунтування, Верховний Суд відкрив касаційне провадження на підставі, визначеній в пункті 1 частини другої статті 287 ГПК України. При цьому постановлені судові рішення оскаржуються АТ "Укртатнафта" в частині задоволених позовних вимог щодо стягнення з відповідача заставної вартості нафти, 3 % річних та інфляційних втрат.
37.          Колегія суддів виходить з того, що при касаційному оскарженні судових рішень із зазначеної підстави, окрім посилання на неправильне застосування судом норм матеріального права, касаційна скарга має містити:
1)          формулювання застосованого судом апеляційної інстанції висновку щодо застосування норми права, з яким не погоджується скаржник, із зазначенням цієї норми права та змісту правовідносин, у яких ця норма права застосована; 
2)          посилання на постанови Верховного Суду, в яких зроблено інший (який саме) висновок щодо застосування цієї ж норми права та в яких (подібних) правовідносинах;
3)          із зазначенням, в чому саме полягає невідповідність оскарженого судового рішення сформованій правозастосовчій практиці у подібних правовідносинах (позиція з постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 12.11.2020 у справі №   904/3807/19).
38.          Що ж до визначення "подібних правовідносин", то колегія суддів звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 12.10.2021 у справі №   233/2021/19, в якій таке поняття було розкрито наступним чином.
39.          На предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими. 
40.          Отже, процесуальний закон у визначених випадках передбачає необхідність оцінювання правовідносин на предмет подібності. З цією метою суд насамперед має визначити, які правовідносини є спірними, після чого застосувати змістовий критерій порівняння, а за необхідності - також суб`єктний і об`єктний критерії.
Щодо доводів скаржника про відмову у задоволенні клопотання про призначення експертизи
41.          Скаржник на обґрунтування доводів касаційної скарги посилається на те, що проведення судово-економічної експертизи має фундаментальне значення для правильного вирішення справи і зазначає про те, що суди попередніх інстанцій неправомірно відхилили зазначене клопотання в результаті неврахування висновків Верховного Суду, які містяться у постановах від 26.06.2024 у справі № 910/268/20, від 26.11.2020 у справі №          910/2318/16, від 21.03.2024 у справі № 922/376/18, від 26.10.2018 у справі № 910/9971/17.
42.          У даному контексті колегія суддів звертає увагу на те, що, посилаючись на необґрунтоване відхилення клопотання відповідача щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (зокрема клопотання про призначення експертизи), скаржник не підтвердив визначеної ним підстави для касаційного перегляду, яка передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, а саме не обґрунтував того, що мало місце "застосування в оскаржуваному судовому рішенні норм права без урахування висновку щодо їх застосування у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду". 
43.          У питаннях про оцінку доказів та вирішення клопотань сторін справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, не може бути подібних правовідносин, оскільки у кожній судовій справі позовні вимоги мають самостійний предмет і підстави, які обґрунтовуються позивачем і спростовуються відповідачем різними засобами доказування. Застосовуючи дискрецію під час призначення експертизи, суд кожного разу виходить з конкретних обставин справи.
44.          З огляду на це аргументи касаційної скарги на постанову апеляційного господарського суду, яка набрала законної сили, свідчать про незгоду скаржника зі встановленими обставинами і спрямовані на переоцінку доказів, що забороняється під час перегляду судових рішень в касаційному порядку, тому не можуть братися до уваги.
45.          Саме лише посилання у касаційній скарзі на значну кількість постанов Верховного Суду (без аналізу релевантності зроблених у них висновків) та абстрактне цитування їх окремих частин (без урахування подібності обставин в таких справах зі спірними) - не може компенсувати необґрунтованість касаційної скарги АТ "Укртатнафта" в частині стверджуваного порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права (статей 7, 13, 14, 73, 99 ГПК України).
46.          Водночас касаційна скарга пунктом 4 частиин другої статті 287 ГПК України скаржником не обґрунтовувалася, і відповідно провадження з цієї підстави Верховним Судом не відкривалося.
Щодо доводів скаржника стосовно неналежного способу захисту
47.          АТ "Укртатнафта" зазначає, що позивач, не дочекавшись добровільного повернення нафти, звернувся до суду з вимогою стягнути з відповідача її заставну вартість, а також відсотки річних та інфляційні втрати, а суди при розгляді цієї справи не надали правової оцінки обраного позивачем способу захисту.
48.          При цьому скаржник вказує, що за обставин даної справи належним способом захисту є саме вимога про повернення нафти зі зберігання та стверджує про те, що договірні відносини могли бути виконані відповідачем в натурі.
49.          Скаржник посилається на порушення статті 949 ЦК України та зазначає, що судами не були враховані висновки Верховного Суду, сформульовані, зокрема, у постановах від 10.04.2019 у справі № 922/110/18, від 05.04.2024 у справі № 916/101/23. Крім того, скаржник посилається на ряд постанов Верховного Суду, в яких містяться висновки про те, що обрання позивачем неналежного або неефективного способу захисту є самостійною підставою для відмови у позові.
50.          У даному контексті Верховний Суд зауважує, що, як встановлено в цій справі, відповідач листом від 28.07.2023 № 1/16 підтвердив документальну наявність та фізичну відсутність у нього залишків нафти в кількості 84   108,3 тонн та запропонував компенсувати її вартість без сплати 3 % річних, інфляційних нарахувань та упущеної вигоди шляхом перерахування протягом двох років грошових коштів на рахунок позивача.
51.          Крім того, пунктом 6.4 договору зберігання сторони досягли згоди, що у разі втрати переданої на зберігання нафти, або письмової відмови відповідача повернути позивачу нафту в терміни, передбачені підпунктом 5.1.4 пункту 5.1 цього договору, відповідач зобов`язується відшкодувати заставну вартість неповернутого обсягу нафти протягом 5 (п`яти) банківських днів з дати наступної за датою закінчення, зазначеної у підпункті 5.1.4 цього договору. Таким чином, відповідно до умов договору зберігання відповідач взяв на себе зобов`язання щодо відшкодування вартості нафти у випадку її втрати. 
52.          За таких обставин доводи сікаржника, відповідно до яких він спочатку визнавав обставини відсутності (втрати) нафти, переданої йому позивачем на зберігання, і пропонував здійснити компенсацію її вартості, а в подальшому, після набрання рішенням суду у даній справі законної сили, у суді касаційної інстанції зазначає про можливість повернення позивачу відповідних обсягів нафти свідчать про порушення ним доктрини заборони суперечливої поведінки (venire contra factum proprium). 
53.          Із зазначених вище причин відповідні доводи касаційної скарги відхиляються та не можуть слугувати підставою для скасування оскаржуваних судових рішень.
Щодо доводів скаржника стосовно порушення статей 236, 238 ГПК України
54.          Як зазначає скаржник, суди першої та апеляційної інстанцій залишили поза увагою обставини i не відобразили у своїх рішеннях мотивів, з яких вони відхилили доводи відповідача щодо недотримання позивачем порядку обрахунку суми заставної вартості нафти (в частині розміру ставки ПДВ та коефіцієнта барелізації).
55.          Крім цього, АТ "Укртатнафта" зазначає, що суди не зазначили правових підстав для стягнення з відповідача заставної вартості нафти, 3 % річних та інфляційних втрат та стверджує, що доказів про втрату відповідних обсягів нафти до суду не надано.
56.          Стосовно численних посилань скаржника на неврахування судом апеляційної інстанції висновків Верховного Суду щодо застосування норм процесуального права, посилання на які містяться у касаційній скарзі, то колегія суддів виходить з того, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції на обґрунтування мотивувальної частини постанови. 
57.          Саме лише цитування у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах. Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі (позиція з постанови Верховного Суду від 11.04.2023 у справі № 910/12405/21).
58.          Суд також звертає увагу на те, що посилання скаржника на практику Верховного Суду (без аналізу та врахування обставин справи, за яких судом касаційної інстанції було зроблено відповідні висновки, без доведення подібності правовідносин у справах) щодо оцінки того чи іншого аргументу, які зроблені на підставі встановлених фактичних обставин конкретної справи і наявних в матеріалах справи доказів, не є свідченням застосування судом апеляційної інстанції у цій справі норм права без урахування висновків Верховного Суду.
59.          З наведених вище підстав Верховний Суд визнає необґрунтованими доводи касаційної скарги щодо порушення апеляційним господарським судом статей 236, 238 ГПК України. Відповідні доводи скаржника в частині порушення вказаних норм зводяться до переоцінки доказів, що не допускається на стадії касаційного перегляду справи в межах обраної скаржником підстави (пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України). 
60.          Розглянувши касаційну скаргу АТ "Укртатнафта", колегія суддів дійшла висновку, що підстава для касаційного оскарження, яка була визначена скаржником, не підтвердилася, а доводи касаційної скарги підлягають відхиленню як необгрунтовані.
61.          Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
62.          У рішенні від 28.10.2010 у справі "Трофимчук проти України" ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
63.          Верховний Суд зазначає, що учасникам справи надано вичерпну відповідь на всі вагомі, основні та доречні питання, порушені у касаційній скарзі, які мають значення для цілей перегляду оскаржуваних судових рішень та вирішення даного спору. 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
64.          Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення. 
65.          За змістом частини першої статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
66.          Оскільки суд апеляційної інстанції повно і всебічно дослідив обставини справи та правильно застосував законодавство під час її розгляду, а доводи скаржника не підтвердилися, то колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
Судові витрати
67.          Судовий збір за подання касаційної скарги в порядку, передбаченому статтею 129 ГПК України, покладається на скаржника.
Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу Акціонерного товариства "Транснаціональна фінансово-промислова нафтова компанія "Укртатнафта" залишити без задоволення. 
2. Постанову Східного апеляційного господарського суду від 09.01.2025 і рішення Господарського суду Полтавської області від 09.04.2024 у справі № 917/751/23 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та не підлягає оскарженню.
Суддя                                                                                                     Є. В. Краснов

Суддя                                                                                                     Г. М. Мачульський 

Суддя                                                                                                    Ю. Я. Чумак