ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                                    
26 березня 2025 року                                                                  
м. Київ
справа № 522/23370/21
провадження № 61-2891св24
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
судді-доповідача Литвиненко І. В.,
суддів: Грушицького А. І., Карпенко С. О., Петрова Є. В., Пророка В. В., 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 23 січня 2024 року у складі колегії суддів: Лозко Ю. П., Кострицького В. В., Назарової М. В. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів,
ВСТАНОВИВ
Короткий зміст позовних вимог 
У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом у якому просив стягнути з ОСОБА_2 1 759 997,35 доларів США.
В обґрунтування позову позивач зазначив, що юридичні особи, засновниками та бенефіціарними власниками яких були сторони у справі, впродовж 2012-2020 років спільно займалися підприємницькою діяльністю пов`язаною з торгівлею зерновими та масляничними культурами в Одеському регіоні.
У меморандумі від 31 грудня 2016 року сторони зафіксували наявність заборгованості компаній, що прямо чи опосередковано контролювалися позивачем, перед ОСОБА_2 та підконтрольними йому та його пасинку - ОСОБА_3 компаніями.
Договірні відносини між позивачем та відповідачем належним чином не оформлювалися. 
З метою гарантії повернення заборгованості підприємствам відповідача, позивач був змушений взяти у борг у ОСОБА_4 кошти, на загальну суму - 1 914 991 доларів США, що підтверджується договорами позики, які додані до позовної заяви. 
Після отримання грошових коштів від ОСОБА_4 , позивач, починаючи з 2017 року почав здійснювати передачу цих коштів на користь ОСОБА_2 , особисто та через своїх довірених осіб, а саме, грошові кошти відповідачу передавали ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на загальну суму в розмірі 1 759 997,35 доларів США.
У 2020 року у позивача з`явилися сумніви у правильності розрахунків заборгованості його компаній перед відповідачем та контрольованими ним компаніями. 
У результаті перерахунку, виявилось, що заборгованість відсутня, а кошти у розмірі 
1 759 997,35 доларів США були передані на користь відповідача за відсутності реальної заборгованості та відповідної правової підстави. Крім того, позивач переконаний, що на теперішній час існує заборгованість у компаній, що контролюються відповідачем, перед ним, що підтверджується актами звірки між підприємствами позивача та відповідача.
Відповідач у добровільному порядку відмовляється повернути кошти, що були отримані ним від позивача за відсутності правової підстави.
Короткий зміст рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій
Приморський районний суд м. Одеси рішенням від 18 травня 2023 року під головуванням судді Ковтун Ю. І. у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовив.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову місцевий суд вважав, що надані позивачем докази на підтвердження заявлених ним вимог не підтверджують обставин щодо передачі ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 1 759 997,35 доларів США та отримання цих коштів відповідачем.
Одеський апеляційний суд постановою від 23 січня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив частково. Рішення Приморського районного суду 
м. Одеси від 18 травня 2023 року скасував.
Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів закрив, роз`яснив ОСОБА_1 , що розгляд таких вимог заявника віднесений до юрисдикції господарського суду.
Роз`яснив ОСОБА_1 про наявність у нього права протягом 10 днів з дня отримання постанови звернутися до Одеського апеляційного суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.
Приймаючи оскаржену постанову апеляційний суд зауважував, що з меморандуму 
від 31 грудня 2016 року убачається фіксування заборгованості «ООО Вектор Ойл Трейд», «ООО Векта Вин», «ООО Селещанское» перед «ООО Хлебэкспорт», «ООО Хлебэкспорт-2010», «DIRECTINVEST», «Trestcane LTD».
Як зазначив позивач та не заперечував відповідач, компанії «ООО Вектор Ойл Трейд», «ООО Векта Вин», «ООО Селещанское» прямо чи опосередковано контролювалися позивачем, а компанії «ООО Хлебэкспорт», «ООО Хлебэкспорт-2010», «DIRECTINVEST», «Trestcane LTD» відповідачем та його пасинком - ОСОБА_3 .
За таких обставин апеляційний суд вважав, що спір, який виник між сторонами належить до юрисдикції господарського суду, як такий що випливає з правочинів вчинених у господарській діяльності та для забезпечення виконання зобов`язань, сторонами якого є юридичні особи.
Короткий зміст вимог та узагальнені доводи касаційної скарги
У лютому 2024 року представник ОСОБА_1 адвокат Монастирський Д. О. звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Одеського апеляційного суду від 23 січня 2024 року, в якій просив оскаржену постанову скасувати, а справу направити до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.
Наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, визначені частиною другою статті 389 ЦПК України, для відкриття касаційного провадження. 
Представник заявника зазначає, що висновки апеляційного суду про те, що ця справа підлягає розгляду у порядку господарського судочинства помилкові, що узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах 
від 18 жовтня 2023 року у справі № 495/1703/22, від 06 лютого 2019 року у справі 
№ 607/6079/18, від 13 липня 2021 року у справі № 199/6042/19.
Арґументом касаційної скарги також є те, що суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки тій обставині, що договірні відносини між сторонами цієї справи з приводу передачі грошових коштів були відсутні, а тому висновки про наявність підстав для закриття провадження помилкові.
Відзив на касаційну скаргу інші учасники справи не подали 
Рух справи в суді касаційної інстанції
Верховний Суд ухвалою від 14 березня 2024 року відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував справу із Приморського районного суду м. Одеси.
17 травня 2024 року цивільна справа № 522/23370/21 надійшла до Верховного Суду.
Верховний Суд ухвалою від 19 березня 2025 року справу призначив до розгляду колегією у складі п`яти суддів.
Фактичні обставини справи з`ясовані судами
Звертаючись до суду позивач посилався на те, що ним та через його довірених осіб, орієнтовно з березня 2017 року по жовтень 2019 року, були передані ОСОБА_2 особисто, а також через його довірених осіб, грошові кошти у загальному розмірі 1 759 997,35 доларів США в рахунок погашення заборгованості компаній позивача перед відповідачем та контрольованими ним компаніями. 
У зв`язку з тим, що заборгованість була відсутньою позивач вважав, що вказані кошти були передані ним на користь відповідача за відсутності реальної заборгованості та відповідної правової підстави, а тому підлягають поверненню.
Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_6 пояснив, що здійснив за дорученням ОСОБА_1 передачу особисто ОСОБА_2 90 000 доларів США.
Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_5 пояснив, що він працював у ОСОБА_1 водієм та виконував його доручення. Підтвердив свої пояснення, які були ним дані у нотаріально посвідченій заяві від 24 листопада 2021 року. Також зазначив, що отримував від ОСОБА_1 та від його довірених осіб кошти, які передавав ОСОБА_2 .
Апеляційний суд встановив, що з меморандуму від 31 грудня 2016 року убачається фіксування заборгованості «ООО Вектор Ойл Трейд», «ООО Векта Вин», «ООО Селещанское» перед «ООО Хлебэкспорт», «ООО Хлебэкспорт-2010», «DIRECTINVEST», «Trestcane LTD».
Також суд апеляційної інстанції вказав, що як зазначав позивач та не заперечував відповідач, компанії «ООО Вектор Ойл Трейд», «ООО Векта Вин», «ООО Селещанское» прямо чи опосередковано контролювалися позивачем, а компанії «ООО Хлебэкспорт», «ООО Хлебэкспорт-2010», «DIRECTINVEST», «Trestcane LTD» - відповідачем ОСОБА_2 та його пасинком - ОСОБА_3 .
Позиція Верховного Суду 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
Відповідно до статті 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Згідно з частиною першою статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.
У порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б однією зі сторін є фізична особа, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.
Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 607/6079/18, провадження № 14-485цс18, ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2021 року у справі 
№ 199/6042/19, провадження № 14-117цс21.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.
Одним із критеріїв віднесення справ до господарської юрисдикції визначено наявність між сторонами саме господарських правовідносин, а також впроваджено підхід щодо розмежування юрисдикції залежно від предмета правовідносин, а не лише від суб`єктного складу сторін.
Отже, ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, є: наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, яка передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.
ОСОБА_7 звернувся з позовом до відповідача - фізичної особи щодо стягнення грошових коштів, які, на думку позивача, відповідач ОСОБА_2 зберіг у себе без достатньої правової підстави.
Апеляційний суд зробив висновок, що на підставі меморандуму від 31 грудня 
2016 року вказана заборгованість виникла між юридичними особами, а тому спір, який виник між сторонами належить до юрисдикції господарського суду, як такий, що випливає з правочинів вчинених у господарській діяльності та для забезпечення виконання зобов`язань, сторонами якого є юридичні особи. 
Суд апеляційної інстанцій не звернув уваги на те, що звернувшись із цим позовом ОСОБА_1 вказував на відсутність між ним, як фізичною особою, та 
ОСОБА_2 , як фізичною особою, жодних договірних відносин між ними не існувало.
Крім того у меморандумі не встановлено забезпечення виконання зобов`язання фізичною особою ОСОБА_1 . 
Отже, у цій справі, суб`єктний склад - це фізичні особи, між якими наявний спір про цивільне право, а саме стягнення грошових коштів, як вважає позивач, отриманих відповідачем ОСОБА_2 без достатньої правової підстави.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи.
Позивач скористався своїм правом на визначення на власний розсуд відповідачем фізичної особи.
За таких обставин підстав, визначених частиною першою статті 255 ЦПК України для закриття провадження у справі немає.
Тому Верховний Суд дійшов висновку, що закривши провадження у справі та вказавши на необхідність розгляду позову в порядку господарського судочинства, апеляційний суд не встановив дійсну правову природу меморандуму, не врахував суб`єктний склад сторін спору та підстави заявленого позову, а тому дійшов помилкового висновку про належність спору до юрисдикції господарських судів.
Наведене також узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 18 жовтня 2023 року у справі № 495/1703/22.
З огляду на зазначене вище Верховний Суд дійшов висновку, що доводи касаційної скарги є обґрунтованими, а оскаржена постанова прийнята без додержання норм процесуального права, а тому підлягає скасуванню.
Таким чином, постанова апеляційного суду у цій справі підлягає скасуванню, а справа - направленню до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини шостої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.
За наведених обставин постанова суду апеляційної інстанції не може вважатись законною та обґрунтованою, тому відповідно до частини шостої статті 411 ЦПК України вона підлягає скасуванню з передачею справи до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.
Щодо розподілу судових витрат
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Враховуючи, що справа направляється для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції, суд не здійснює розподіл судових витрат.
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 419 ЦПК України ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
П О С Т А Н О В И В :
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Постанову Одеського апеляційного суду від 23 січня 2024 року скасувати, справу направити до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Суддя-доповідач                                                                        І. В. Литвиненко
 
Судді                                                                                            А. І. Грушицький
 
                                                                                                       С. О. Карпенко
 
                                                                                                       Є. В. Петров
 
                                                                                                       В. В. Пророк