П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №  120/670/25 
Головуючий у 1-й інстанції:   Слободонюк Михайло Васильович  
Суддя-доповідач:  Смілянець Е. С. 
 17 квітня 2025 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Смілянця Е. С. 
суддів:  Полотнянка Ю.П.  Драчук Т. О. 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Вінницького окружного адміністративного суду від 03 лютого 2025 року  у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Вінницькій області про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, 
В С Т А Н О В И В :
в січні 2025  позивач, ОСОБА_1 , звернувся в суд з позовом до Головного управління Національної поліції у Вінницькій області (відповідача), в якому просив:
- визнати протиправним та скасувати п. 1 наказу ГУ НП у Вінницькій області №1836 від 16.12.2024 в частині накладення на поліцейського офіцера громади сектору взаємодії з громадами відділення поліції № 1 Хмільницького районного відділу поліції ГУ НП у Вінницькій області капітана поліції ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у виді звільнення зі служби в поліції;
- визнати протиправним та скасувати наказ ГУ НП у Вінницькій області від 18.12.2024 № 191о/с в частині звільнення поліцейського офіцера громади сектору взаємодії з громадами відділення поліції № 1 Хмільницького районного відділу поліції ГУ НП у Вінницькій області капітана поліції ОСОБА_1 ;
- поновити ОСОБА_1 на посаді поліцейського офіцера громади сектору взаємодії з громадами відділення поліції № 1 Хмільницького районного відділу поліції ГУ НП у Вінницькій області з 19 грудня 2024 року;
- стягнути з ГУ НП у Вінницькій області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 19 грудня 2024 року до дати ухвалення рішення, з подальшим відрахуванням податків та інших обов`язкових зборів і платежів;
- допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на займаній посаді.
Вінницький окружний адміністративний суд ухвалою від 03.02.2025 в заяву представника позивача про поновлення строку звернення до адміністративного суду ОСОБА_1 залишив без задоволення, позов повернув позивачеві.
Судове рішення мотивоване тим, що  позивачем не наведено поважності причин пропуску строку звернення до суду з позовом як у позовній заяві так і в заяві про поновлення процесуального строку на звернення до суду.
Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить ухвалу скасувати та справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Заслухавши суддю - доповідача, переглянувши судове рішення в межах доводів і вимог апеляційної скарги та відзивів на неї, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
З матеріалів справи встановлено, що ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 22.01.2025 дану позовну заяву залишено без руху з наданням позивачу строку для усунення виявлених недоліків позовної заяви протягом 10 (десяти) днів з дня вручення (отримання) копії ухвали. Підставою для залишення позовної заяви без руху став висновок суду про пропущення позивачем строку звернення до суду та відсутності заяви про його поновлення з доказами поважності причин пропуску цього строку.
У зв`язку із цим суд на виконання вимог ч. 1 ст. 123 КАС України запропонував позивачу (його представнику) надати заяву про поновлення строку звернення до суду та докази поважності причин його пропуску, як це передбачено вимогами ч. 6 ст. 161 КАС України.
23.01.2025 представником позивача адвокатом Сауляком Є.В. через систему «Електронний суд» подано заяву про поновлення пропущеного строку для звернення до суду, в якій зазначено, що ОСОБА_1 дійсно згідно оскаржуваних наказів ГУ НП у Вінницькій області звільнено зі служби в поліції з 19.12.2024. Проте, згідно медичних висновків №Т5В3-23МА-ТЕ38-АМС8 від 12.12.2024 та №НТХХ-84ТМ-3272-543С від 17.12.2024 позивач перебував на лікарняному в період з 12.12.2024 по 16.12.2024 та з 17.12.2024 по 21.12.2024 відповідно.
Надалі, 24.12.2024 між позивачем та адвокатами Ткач Ю.А. та ОСОБА_2 було укладено договори про надання правової допомоги, предметом яких є звернення з позовом до суду про оскарження спірних наказів та поновлення позивача на посаді. З цією метою на адресу відповідача 24.12.2024 було направлено адвокатський запит з проханням надання матеріалів службового розслідування, на підставі яких відповідачем були прийняті оскаржувані накази. Вказані матеріали на 115 аркушах, а також диск з відеозаписом з нагрудного відеореєстратора були отримані адвокатом лише 02.01.2025.
Як зазначає представник, враховуючи значний обсяг наданих відповідачем матеріалів, з метою якісного надання правової допомоги позивачу у адвокатів була необхідність вивчити їх зміст, проаналізувати правові позиції Верховного Суду, скласти та підготувати позовну заяву та відповідний пакет документів до неї, що в свою чергу потребувало значного обсягу часу та й призвело до пропуску строку звернення до суду.
За таких обставин представник позивача вважає, що оскільки позовна заява подана до суду 15.01.2025, тобто на 13-й день після отримання усіх матеріалів службового розслідування, тому на його переконання строк звернення до суду в цьому випадку пропущено з поважних причин, у зв`язку з чим клопоче в поновленні такого строку.
Надалі, 30.01.2025 до суду представником позивача подана ще одна заява про поновлення строку звернення, мотиви якої є ідентичними до мотивів попередньої заяви від 23.01.2025.
Розглянувши подані заяви та оцінивши наведені заявником доводи в їх обґрунтування, суд зазначає наступне.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів враховує наступне.
Так, за правилами частини першої    статті 122 КАС України    позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Частиною третьою    статті 122 КАС України    установлено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
При цьому день, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення їх прав, свобод чи інтересів. Цим днем може бути: день винесення рішення, яке оскаржується, якщо воно приймалося за участю особи; день отримання поштового відправлення, в якому особі надіслано рішення, яке вона оскаржує; день вчинення дії, яка оскаржується, якщо особа була присутня під час вчинення цієї дії; день, коли мало бути прийняте рішення (вчинено дію), якщо таке рішення (дія) не було прийняте (не була вчинена).
Якщо цей день встановити точно не можливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому "повинна" слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо: особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені; рішення скероване на її адресу поштовим повідомленням, яке вона відмовилася отримати або не отримала внаслідок неповідомлення відправника про зміну місця проживання; про порушення її прав знали близькі їй особи.
Таке трактування приписів ч. 3 ст. 122 КАС України    відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду від 18 лютого 2021 року по справі N 640/25034/19.
Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (ч. 5 ст. 122 КАС України).
Відповідно до приписів частини першої статті 59 Закону України "Про Національну поліцію" служба в поліції є державною службою особливого характеру, що відносить її до публічної служби в розумінні пункту 17 частини першої статті 4 КАС України.
Преамбулою Дисциплінарного статуту Національної поліції України передбачено, що цим Статутом, зокрема, визначені види заохочень і дисциплінарних стягнень, а також порядок їх застосування та оскарження.
Законом України від 15 березня 2022 року N 2123-IX "Про внесення змін до законів України "Про Національну поліцію" та "Про Дисциплінарний статут Національної поліції України" з метою оптимізації діяльності поліції, у тому числі під час дії воєнного стану" (далі -    Закон N 2123-IX) внесено зміни до указаних нормативно-правових актів. Зокрема, Дисциплінарний статут НП України доповнено розділом V "Особливості проведення службового розслідування в період дії воєнного стану", яким з 01 травня 2022 року, запроваджено іншу процедуру ознайомлення поліцейського з наказом про притягнення до дисциплінарної відповідальності та інші строки звернення до суду.
Частиною 4    статті 31 Закону України "Про Дисциплінарний статут Національної поліції України" N 2337-VIII (у редакції Закону N 2123-IX) передбачено, що поліцейський має право оскаржити застосоване до нього дисциплінарне стягнення, звернувшись до адміністративного суду протягом 15 днів з дня його ознайомлення з наказом про притягнення до дисциплінарної відповідальності. У разі застосування до поліцейського дисциплінарного стягнення у виді звільнення з посади, пониження у спеціальному званні на один ступінь або звільнення зі служби в поліції поліцейський має право оскаржити таке стягнення протягом 15 днів з дня його ознайомлення з наказом по особовому складу про виконання застосованого дисциплінарного стягнення.
Разом з тим, у випадку наявності колізії між загальним та спеціальним законом застосуванню підлягають норми спеціального закону, яким є саме Дисциплінарний статут НП України.
При цьому, при наявності розбіжностей загальних і спеціальних (виняткових) норм, необхідно керуватися принципом Lex specialis (лат. - спеціальний закон, спеціальна норма), відповідно до якого при розбіжності загального і спеціального закону діє спеціальний закон, а також принципом Lex specialis derogat generali, суть якого зводиться до того, що спеціальний закон скасовує дію (для цієї справи) загального закону; спеціальна норма має перевагу над загальною.
У разі якщо норми нормативних актів рівної юридичної сили містять різні моделі правового регулювання, перевагу при застосуванні слід надавати тій нормі, яка регулює вужче коло суспільних відносин, тобто є спеціальною.
Саме такий підхід застосував Верховний Суд у постанові від 29 січня 2019 року у справі N 807/257/14.
Отже, у контексті цьому судового спору застосуванню підлягає Дисциплінарний статут НП України, що затверджений Законом України і яким передбачені порядок та строки оскарження дисциплінарного стягнення.
Аналогічний висновок висловлений Верховним Судом у постановах від 31.05.2023 у справі N 160/9356/22, від 31.10.2023 у справі N 340/4394/22, від 30.11.2023 у справі N 500/1224/23, від 28.03.2024 у справі N 420/22052/23 та інших, що свідчить про усталеність цієї правової позиції.
Таким чином до правовідносин, які склалися у цій справі потрібно застосовувати положення частини четвертої статті 31 Дисциплінарного статуту, які передбачають оскарження наказу про звільнення у 15-ти денний термін з дня ознайомлення з відповідним наказом.
Як встановлено судом першої інстанції, позивач є колишнім поліцейським, який оскаржує застосоване до нього дисциплінарне стягнення у виді звільнення зі служби в поліції.
Зі змісту позовної заяви слідує, що позивач оскаржує п. 1 наказу ГУ НП у Вінницькій області №1836 від 16.12.2024 в частині накладення на поліцейського офіцера громади сектору взаємодії з громадами відділення поліції № 1 Хмільницького районного відділу поліції ГУ НП у Вінницькій області капітана поліції ОСОБА_1 дисциплінарне стягнення у виді звільнення зі служби в поліції, а також наказ ГУ НП у Вінницькій області від 18.12.2024 № 191о/с в частині звільнення поліцейського офіцера громади сектору взаємодії з громадами відділення поліції № 1 Хмільницького районного відділу поліції ГУ НП у Вінницькій області капітана поліції ОСОБА_1 .
Відповідно до оскаржуваних наказів позивача було звільнено зі служби в поліції з 19.12.2024.
Отже, з 19.12.2024 позивач беззаперечно був обізнаним зі своїм звільненням.
При цьому в матеріалах тієї справи містяться відомості про особисте ознайомлення ОСОБА_1 з оскаржуваним наказом від 18.12.2024 № 191о/с про його звільнення 19.12.2024.
Таким чином, 19.12.2024 позивач дізнався про порушення своїх прав, що й власне не заперечується останнім, а отже саме з цієї дати для позивача розпочався перебіг 15-ти денного строку на оскарження таких наказів.
Разом з тим, судом першої інстанції не враховано, що 24.12.2024 року між позивачем та адвокатами Ткач Ю.А. та ОСОБА_2 було укладено договори про надання правової допомоги, предметом яких є звернення до суду з позовом про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що для належного та якісного захисту особи в судовому порядку та подачі обґрунтованої позовної заяви, представнику позивача необхідно вивчити всі обставини та матеріали, які стали підставою для звільнення позивача з займаної посади.
З цією метою на адресу відповідача 24.12.2024 року (в день укладення договору про надання правової допомоги) було направлено адвокатський запит про надання матеріали службового розслідування на підставі яких посадовими особами відповідача видано оскаржувані накази.
У відповідь на адвокатський запит відповідачем надано відповідь, разом з матеріалами службового розслідування на 115 аркушах, а також відеозапис з нагрудного відеореєстратора. Відповідь отримано 2.01.2025.
Крім того, позивач звертав увагу суду першої інстанції, що протягом п`яти днів з дня ознайомлення з наказом №191 о/с звернувся за правовою допомогою, тобто вчинив дію для оскарження наказу. Однак, враховуючи те, що матеріали службового розслідування на підставі яких прийнято оскаржувані накази надані представнику позивача лише 2.01.2025, та враховуючи значний обсяг наданих відповідачем матеріалів службового розслідування, з метою якісного надання правової допомоги, у адвокатів була необхідність вивчити їх зміст, проаналізувати правові позиції Верховного Суду з подібних правовідносин, скласти та підготувати позовну заяву та пакет документів з додатками до неї, що в свою чергу призвело до пропуску строку звернення до суду.
Отже, суд першої інстанції передчасно вважав, що позивач без наведення поважних причин звернувся в суд із пропуском строку звернення до адміністративного суду.
Так, у своїй заяві від 23.01.2025 та наступній заяві від 30.01.2025, поданій на виконання вимог ухвали суду від 22.01.2025, представник позивача посилається на те, що порушення строку звернення до суду відбулося у зв`язку з тим, що лише 02.01.2025 позивач та його адвокат отримав можливість ознайомитися з матеріалами службового розслідування та отримав їх копії. До цього часу він не мав можливості отримати ці матеріали та подати обґрунтований позов щодо визнання спірних наказів незаконними, позаяк сама по собі підготовка позовної заяви та відповідного пакету документів з додатками до неї вимагало значного обсягу часу та зусиль.
Крім того, колегія суддів враховує, що згідно медичних висновків №Т5В3-23МА-ТЕ38-АМС8 від 12.12.2024 та №НТХХ-84ТМ-3272-543С від 17.12.2024 перебував на лікарняному в період з 12.12.2024 по 16.12.2024 та з 17.12.2024 по 21.12.2024 відповідно.
Разом з тим, позивач ознайомився із оскаржуваними наказами 19.12.2024, тобто в період перебування його на лікарняному.
При цьому, колегія суддів наголошує, що відсутність матеріалів службового розслідування хоч і не позбавляє позивача права звернутися до суду, однак є поважною причиною для подання обґрунтованого позову щодо визнання спірних наказів незаконними.
Згідно усталеної судової практики поважними причинами пропуску строку звернення до суду із позовом визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.
Розумні строки в адміністративному судочинстві — це найкоротші за конкретних обставин строки (якщо інше не визначено законом або встановлено судом), протягом яких сторона повинна вжити певних дій, демонструючи свою зацікавленість у їх результатах, і які об`єктивно оцінюються судом стосовно відповідності принципам добросовісності та розсудливості, а також на предмет дотримання прав інших учасників (забезпечення балансу інтересів).
ЄСПЛ у пунктах 37 та 38 рішення від 18 листопада 2010 року у справі «Мушта проти України» нагадав, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права в такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями. Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. Водночас такі норми або їх застосування мають відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби.
У рішенні від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» ЄСПЛ указав, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Однією з таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення в їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Від судів вимагається вказувати підстави. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційних повноважень судів ні в часі, ні в підставах для поновлення строків (параграф 41).
У своїй практиці ЄСПЛ сформував підхід, відповідно до якого встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинне застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, необхідно звертати увагу на обставини справи [справи «Белле проти Франції» (Bellet v. France), «Ільхан проти Туреччини» (Ilhan v. Turkey), «Пономарьов проти України», «Щокін проти України» та інші].
Виходячи зі змісту заявлених обставин у позовній заяві та заяві про поновлення процесуального строку на звернення до суду, колегія суддів вважає, що оскільки матеріали службового розслідування на підставі яких прийнято оскаржувані накази надані представнику позивача лише 2.01.2025, та враховуючи значний обсяг наданих відповідачем матеріалів службового розслідування, такі підстави пропуску строку звернення до суду свідчать про поважність заявлених позивачем причин пропуску строку звернення до суду із цим позовом.
Отже, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції помилково оцінив наведені позивачем обставини пропуску строку звернення до суду як неповажні для його поновлення.
З урахуванням вище викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що суддею суду першої інстанції неправильно встановлено обставини справи, судове рішення ухвалено з порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання, а тому наявні підстави для його скасування.
Згідно зі ст. 320 КАС України суд апеляційної інстанції скасовує ухвалу суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направляє справу для продовження розгляду до суду першої інстанції у випадку неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідності висновків суду обставинам справи; неправильного застосуваннянорм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 320, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Вінницького окружного адміністративного суду від 03 лютого 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Вінницькій області про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасувати.
Справу направити до Вінницького окружного адміністративного суду для продовження розгляду.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає. 

Головуючий	 		Смілянець Е. С.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Полотнянко Ю.П.    Драчук Т. О.