справа № 367/9182/24                                          головуючий у суді І інстанції Горбачова Ю.В.
провадження № 22-ц/824/8145/2025                  суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.

 
П О С Т А Н О В А
Іменем України
 
16 квітня 2025 року                                                                                 м. Київ
 
Київський апеляційний суд 
у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
Головуючого судді Фінагеєва В.О., 
суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,
  за участю секретаря Надточий К.О.,
 
розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1  на ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 03 лютого 2025 року про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову у справі за позовом  ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «РОКСАН», директора Товариства з обмеженою відповідальністю «РОКСАН» Дегтярьова Андрія Вікторовича про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати,- 
 
В С Т А Н О В И В: 
 
         У жовтні 2024 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом в якому просила стягнути з відповідача ТОВ «РОКСАН» на користь позивача кошти за невиплачену заробітну плату, за період з 01 липня 2010 року по 01 січня 2014 року в сумі 36 030,77 грн.; стягнути з відповідача ТОВ «РОКСАН» на користь позивача кошти в сумі 244 702,44 грн., з яких: інфляція - 150 710,31 грн.; втрачена вигода - 81 600,62 грн.; 3% річних - 12 391,51 грн.; зобов`язати директора ТОВ «РОКСАН» - Дегтярьова А.В. невідкладно здійснити виплати нарахованої, але невиплаченої заробітної платні в розмірі 36 030,77 грн., а також коштів в сумі 244 702,44 грн., з яких: інфляція - 150 710,31 грн.; втрачена вигода - 81 600,62 грн.; 3% річних - 12 391,51 грн.; зобов`язати директора TOB «РОКСАН» - Дегтярьова А.В. видати на руки належним чином заповнену трудову книжку позивачу ОСОБА_1 ; зобов`язати директора ТОВ «РОКСАН» - Дегтярьова А.В. видати на руки копії наказів про переміщення по службі а також про звільнення.
Разом з позовною заявою позивачем подана заява про забезпечення позову, в якій позивач просила суд забезпечити позов шляхом накладання арешту на нерухоме майно відповідача ОСОБА_3 , а саме квартиру АДРЕСА_1 , та приватного будинку у АДРЕСА_2 , накласти арешт на всі його рахунки в банках: Приватбанк, Ощадбанк, Аваль, Пумб, Альфа-банк, OTPBank, Universal Bank та Глобус Банк. 
Заява обґрунтована тим, що відповідач ОСОБА_3 (директор ТОВ «РОКСАН») вчиняє дії, спрямовані на приховування прибутків від діяльності ТОВ «РОКСАН», свідомо здійснює заходи для припинення діяльності ТОВ «РОКСАН», продажу великої кількості обладнання та майна, а також тривалий час не виплачує позивачу значну заборгованість по заробітній платні.
Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 03 лютого 2025 року у задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити заяву в повному обсязі. 
В обґрунтування доводів апеляційної скарги  ОСОБА_2 посилається на аналогічні обставини викладенні нею у заяві про забезпечення позову.
Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що матеріали заяви не містять належних і допустимих доказів на підтвердження необхідності вжиття заходів забезпечення позову у спосіб, про який просить заявник, а посилання у заяві лише на приховування прибутків від діяльності ТОВ «РОКСАН», здійснення ОСОБА_3 продажу майна, без наведення належного обґрунтування та відповідних доказів, не є достатньою підставою для задоволення заяви про забезпечення позову. Крім того, до поданої заяви про забезпечення позову не надано доказів на підтвердження належності ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_1 , та приватного будинку у АДРЕСА_2 (а саме витягу з Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно). Також не надано доказів на підтвердження належності відповідачу ОСОБА_3 рахунків в банках та автомобілів. 
Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.
За змістом статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом. За заявою сторони у справі, яка передана на розгляд міжнародного комерційного арбітражу, третейського суду, суд може вжити заходів забезпечення позову у порядку та з підстав, встановлених цим Кодексом.
Метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
Способи забезпечення позову, які передбачені частиною першою статті 150 ЦПК України, залежать від характеру спірних правовідносин, позовних вимог та інших обставин конкретного спору, що зумовлюють необхідність забезпечення виконання судового рішення. Перелік таких способів не є вичерпним.
До видів забезпечення позову законом віднесено, зокрема, накладення арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб (пункт 1 частини першої статті 150 ЦПК України), а також заборону вчиняти певні дії (пункти 2, 4 частини першої статті 150 ЦПК України).
Під арештом майна слід розуміти заборону розпоряджатися цим майном, а в певних випадках - і користуватися ним. Заборона вчиняти певні дії, поряд з іншим, може бути пов`язана з необхідністю збереження об`єкта спору в існуючому стані та збереження його статусу, що має сприяти вирішенню спору та можливості виконання судового рішення.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі № 753/22860/17 зазначено: «конкретний захід забезпечення позову буде співмірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача».
Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майновим наслідкам заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову можуть бути вжиті судом лише в межах предмета позову та не повинні порушувати прав осіб, що не є учасниками даного судового процесу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19)).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі  № 914/1570/20 вказано: «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам; при встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець; вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку з застосуванням відповідних заходів.
Цивільне процесуальне законодавство не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.
Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог. Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може привести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.
Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 11 серпня 2022 року у справі № 522/1514/21.
Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 просила стягнути з відповідача ТОВ «РОКСАН» на користь позивача кошти за невиплачену заробітну платню, за період з 01 липня 2010 року по 01 січня 2014 року в сумі 36 030,77 грн.; стягнути з відповідача ТОВ «РОКСАН» на користь позивача кошти в сумі 244 702,44 грн., з яких: інфляція - 150 710,31 грн.; втрачена вигода - 81 600,62 грн.; 3% річних - 12 391,51 грн.; зобов`язати директора ТОВ «РОКСАН» - Дегтярьова А.В. невідкладно здійснити виплати нарахованої, але невиплаченої заробітної платні в розмірі 36 030,77 грн., а також коштів в сумі 244 702,44 грн., з яких: інфляція - 150 710,31 грн.; втрачена вигода - 81 600,62 грн.; 3% річних - 12 391,51 грн.; зобов`язати директора TOB «РОКСАН» - Дегтярьова А.В. видати на руки належним чином заповнену трудову книжку позивачу ОСОБА_1 ; зобов`язати директора ТОВ «РОКСАН» - Дегтярьова А.В. видати на руки копії наказів про переміщення по службі а також про звільнення. 
Надаючи оцінку обґрунтованості забезпечення позову, з урахуванням доказів, наданих заявником на підтвердження своїх вимог, суд першої інстанції правильно керувався тим, що матеріали заяви не містять належних і допустимих доказів на підтвердження необхідності вжиття заходів забезпечення позову у спосіб, про який просить заявник.
Подаючи заяву про забезпечення позову позивач не взяла до уваги, що нею до відповідача ОСОБА_3 не заявлено жодної вимоги майнового характеру, а відтак, судове рішення у разі задоволення позову не вимагатиме примусового виконання в частині стягнення з ОСОБА_3 будь-яких коштів.
З огляду на викладене, відсутні підстави вважати, що арешт будь-якого майна відповідача ОСОБА_3 може вплинути на можливість  виконання   рішення суду про стягнення з  відповідача TOB «РОКСАН» коштів, у разі його ухвалення.
Таким чином, вирішуючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції з дотриманням вимог статей 149, 150, 153, 263 ЦПК України повно, всебічно та об`єктивно з`ясував обставини справи, надав правильну правову оцінку заявленим стороною позивача  ризикам утруднення чи неможливості виконання можливого рішення суду про задоволення позову, вірно оцінив співмірність вимог заяви про забезпечення позову із позовними вимогами позову  ОСОБА_1 і дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні заяви.
 Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 Щодо заяви ОСОБА_1 про постановлення окремої ухвали щодо протиправної та протизаконної діяльності головуючої судді Горбачової Ю.В. та відповідача директора ТОВ «РОКСАН» Дегтярьова А.В., колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частини восьмої статті 262 ЦПК України окрему ухвалу може бути постановлено судом першої інстанції, судами апеляційної чи касаційної інстанцій.
Окрема ухвала суду - є процесуальним засобом судового впливу, якою суд реагує на виявлені під час розгляду справи порушення закону і причини та умови, що сприяли вчиненню порушення. Тобто підставою для постановлення окремої ухвали є виявлення порушення закону і встановлення причин та умов, що сприяли вчиненню порушення.
Відповідно до положень статті 262 ЦПК України суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу.
Суд може постановити окрему ухвалу у випадку зловживання процесуальними правами, порушення процесуальних обов`язків, неналежного виконання професійних обов`язків (в тому числі, якщо підписана адвокатом чи прокурором позовна заява містить суттєві недоліки) або іншого порушення законодавства адвокатом або прокурором.
В окремій ухвалі суд має зазначити закон чи інший нормативно-правовий акт (у тому числі його статтю, пункт тощо), вимоги якого порушено, і в чому саме полягає порушення.
Постановлення окремої ухвали є правом, а не обов`язком суду апеляційної інстанції, яке він може реалізувати у випадку виявлення при вирішенні спору по суті порушення певним органом чи особою вимог законодавства.
В постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року в справі №438/610/14-ц вказано, що постановлення окремої ухвали є процесуальною дією суду, вчинення якої не залежить від наявності клопотань учасників справи. Суд постановляє окрему ухвалу лише тоді, якщо встановить порушення певним органом чи іншою особою вимог законодавства або недоліки в їхній діяльності під час вирішення спору. 
У постанові Верховного Суду від 12 квітня 2018 року в справі №761/32388/13-ц зазначено, що при вирішенні питання про постановлення окремої ухвали суд має виходити з того, що мають бути виявлені порушення закону. Вирішення питання щодо постановлення окремої ухвали є дискреційними повноваженнями суду і є його правом, а не обов`язком.
Оскільки під час перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції підстав для скасування судового рішення, неправомірних дій суду  не встановлено,   підстав для задоволення апеляційної скарги в цій частині апеляційний суд не вбачає.
На підставі викладеного, керуючись статтями 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 03 лютого 2025 рокузалишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Повне судове рішення складено 17 квітня 2025 року.
 
Головуючий                                                                          Фінагеєв В.О.
 
Судді                                                                                      Кашперська Т.Ц.
 
                                                                                               Яворський М.А.