У х в а л а
30 травня 2025 року
м. Київ 
Справа № 759/5163/23
Провадження № 61-16127ск24
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду - судді-доповідача Гудими Д. А., суддів Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І. - розглянув питання щодо відкриття касаційного провадження
за касаційною скаргою ОСОБА_1 (далі - скаржник), інтереси якого представляють адвокати Шкабура Владислав Вадимович і Мкртичева Марина Ігорівна, 
на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 1 липня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 31 жовтня 2024 року
у справі за позовом ОСОБА_2 (далі - позивачка) до скаржника про поділ майна подружжя та 
за зустрічним позовом скаржника до позивачки про поділ майна подружжя і
в с т а н о в и в :
1.           У березні 2023 року позивачка звернулася до суду з позовом про поділ майна подружжя, у якому просила визнати за нею право особистої приватної власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 (далі - квартира) та на 1/2 частину машиномісця у гаражі АДРЕСА_2 (далі - машиномісце); стягнути зі скаржника на її користь 260 510,00 грн компенсації за 1/2 частину автомобіля «Mercedes-Benz ML 350» із державним номерним знаком НОМЕР_2 (далі - автомобіль).
2.           У червні 2023 року скаржник звернувся до суду із зустрічним позовом, у якому просив: визнати за ним право особистої приватної власності на 1/2 квартири; визнати іншу 1/2 частину квартири спільною сумісною власністю позивачки та скаржника; визнати за скаржником та позивачкою право особистої приватної власності на 1/4 визнаної спільною сумісною власністю частини квартири за кожним; визнати за скаржником право особистої приватної власності на машиномісце, стягнувши на користь позивачки компенсацію вартості за 1/2 частину машиномісця.
3.           1 липня 2024 року Святошинський районний суд м. Києва ухвалив рішення, згідно з яким задовольнив первісний та зустрічний позови частково: визнав за скаржником і за позивачкою право особистої приватної власності на 1/2 частину квартири та 1/2 частину машиномісця за кожним; стягнув зі скаржника на користь позивачки 7 142,70 грн судового збору, а з позивачки на користь скаржника - 2 681,31 грн судового збору.
4.           Апеляційний суд скасував рішення суду першої інстанції у частині вирішення позовних вимог про поділ квартири та розподілу судових витрат; ухвалив у цій частині нове судове рішення: визнав за скаржником право особистої приватної власності на 14/100 частин квартири; визнав право спільної сумісної власності скаржника та позивачки на 86/100 частин квартири; визнав за позивачкою та скаржником по 43/100 частин квартири за кожним; визнав за скаржником право власності на автомобіль; стягнув зі скаржника на користь позивачки 182 843,00 грн компенсації вартості 1/2 частини автомобіля; стягнув зі скаржника на користь позивачки 4 019,35грн судового збору, а з позивачки на користь скаржника - 10 065,00 грн судового збору; залишив без змін рішення суду першої інстанції у частині вирішення позовних вимог про поділ машиномісця.
5.           2 грудня 2024 року адвокат Мкртичева М. І. в інтересах скаржника подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просила: 
-                   скасувати рішення суду першої інстанції у частині: (1) визнання за позивачкою права особистої приватної власності на 1/2 частину квартири з припиненням права власності скаржника на цілу частину квартири; (2) визнання за скаржником права особистої приватної власності на 1/2 частину квартири; 
-                   в іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін;
-                   скасувати постанову апеляційного суду й ухвалити нове судове рішення, згідно з яким:
задовольнити зустрічний позов скаржника: (1) визнати його особистою приватною власністю 1/2 частину квартири; (2) іншу 1/2 її частину визнати спільною сумісною власністю скаржника та позивачки; (3) у порядку поділу майна подружжя визнати за кожним із них право власності - по 1/4 тієї частини квартири, яка визнана спільною сумісною власністю;
вимоги позивачки за первісним позовом задовольнити частково: стягнути зі скаржника на користь позивачки 3 035,00 грн у рахунок 1/2 частини вартості автомобіля.
6.           Мотивувала касаційну скаргу так:
-                   квартира була придбана в порядку інвестування будівництва, для якого сплачені 1 009 242,20 грн, що підтверджують інвестиційний договір № 5518/026-10-В2 від 31 жовтня 2013 року та довідка Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «ІФК» від 24 листопада 2014 року. Під час купівлі цієї квартири скаржник вніс 565 347,00 грн особистих коштів. Для цього зокрема продав особистий автомобіль «Audi A6» з номером кузова/шасі    НОМЕР_3 , розташовану в м. Борисполі квартиру, яка належала йому на праві особистої приватної власності. Однак, суд першої інстанції, ділячи майно, цього не врахував;
-                   застосовуючи приписи статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд має встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й те, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначають за такими критеріями: час набуття майна; кошти, за які те майно набуте (джерело набуття). Приписи статті 60 СК України застосовані правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 січня 2025 року у справі № 347/2223/17);
-                   суд першої інстанції помилково вважав квартиру спільною сумісною власністю сторін і поділив її порівну, чим порушив вимоги статей 57 і 60 СК України. Суди першої й апеляційної інстанцій не врахували висновки щодо застосування цих норм, викладені у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18; від 31 травня 2023 року у справі № 755/4532/21; Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 лютого 2021 року у справі № 759/5338/18; Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17;
-                   у разі придбання майна хоч і в період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не можна вважати об`єктом спільної сумісної власності подружжя; воно є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання майна у період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення цього майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільної сумісної власності подружжя, покладається на того з подружжя, який її спростовує;
-                   скаржник просив апеляційний суд поновити йому строк на долучення доказів і долучити їх до матеріалів справи. Однак цей суд безпідставно відмовив у задоволенні такого клопотання та не взяв до розгляду матеріали й документи, необхідні для вирішення справи;
-                   апеляційний суд не встановив, за рахунок яких коштів придбане спірне нерухоме майно. Не взяв до уваги, що квартира була придбана через місяць після укладення шлюбу, а машиномісце - через чотири місяці;
-                   принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доводити так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17 від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18);
-                   суди першої й апеляційної інстанцій безпідставно не оцінили звіт про вартість автомобіля та витрат на його утримання.
7.           17 січня 2025 року Верховний Суд у складі судді Другої судової палати Касаційного цивільного суду постановив ухвалу, згідно з якою залишив касаційну скаргу без руху та встановив для усунення недоліків останньої десятиденний строк із дня вручення тієї ухвали. Скаржник повинен був: (1) зазначити про відсутність або наявність електронного кабінету у нього й адвоката Мкртичевої М. І., доплатити 8 052,00 грн судового збору.
8.           28 лютого 2025 року адвокат Шкабура В. В. подав в інтересах скаржника на офіційну електронну адресу Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду заяву про усунення недоліків касаційної скарги (вх. № 6360/0/220-25 від 28 лютого 2025 року). Того ж дня цей адвокат в інтересах скаржника подав поштою до Верховного Суду заяву про усунення недоліків касаційної скарги, у якій вказав відомості про відсутність електронного кабінету у скаржника та про його наявність у цього адвоката. До заяви додав квитанцію про сплату 8 052,00 грн судового збору.
9.           Одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження) (частина перша статті 394 ЦПК України).
10.        Верховний Суд вважає, що є підстави для відкриття касаційного провадження. Касаційна скарга подана у визначений статтею 390 ЦПК України строк (повний текст оскарженої постанови апеляційний суд склав 1 листопада 2024 року, останнім днем пропуску строку була неділя 1 грудня 2024 року) із дотриманням вимог статті 392 ЦПК України. У касаційній скарзі є доводи, які потребують перевірки, щодо передбачених пунктами 1 і 4 частини другої статті 389 ЦПК України підстав касаційного оскарження.
Керуючись статтями 260, 261, 389, 390, 394, 395 ЦПК України, Верховний Суд
у х в а л и в :
1. Відкрити касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 1 липня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 31 жовтня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.
2. Витребувати зі Святошинського районного суду міста Києва цивільну справу № 759/5163/23.
3. Надіслати учасникам справи копії касаційної скарги та доданих до неї матеріалів; роз`яснити їм право подати відзив на касаційну скаргу, який за формою і змістом має відповідати вимогам статті 395 ЦПК України, впродовж десяти днів із дня отримання цієї ухвали.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.
Судді 	 	Д. А. Гудима	
 	 	Є. В. Краснощоков	
 	 	П. І. Пархоменко