Постанова
Іменем України                                                            
10 квітня 2025 року                                                                     
м. Київ
справа № 824/155/24
провадження № 61-2180ав25
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,      
секретаря судового засідання - Коржа А. А.,
учасники справи:
позивач - ІЕС Industrie Export GmbH (Федеративна Республіка Німеччина),
відповідач - Акціонерне товариство «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (Україна), 
за участю:
представника Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (в режимі відеоконференції) - Деркача В. В.,
представника ІЕС Industrie Export GmbH - Хомин О. М.,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» на ухвалу Київського апеляційного суду від 27 січня 2025 року під головуванням судді Приходька К. П. у справі за заявою IEC Industrie Export GmbH про визнання та надання дозволу на виконання рішення Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті України від 19 серпня 2024 року у справі 
№ 116/2024 за позовом IEC Industrie Export GmbH до Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» про стягнення боргу, 3 % річних та витрат зі сплати арбітражного збору,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст заявлених вимог
У листопаді 2024 року представник IEC Industrie Export GmbH звернувся із заявою про визнання та надання дозволу на виконання рішення Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті України 
від 19 серпня 2024 року у справі № 116/2024 за позовом IEC Industrie Export GmbH до Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (далі - АТ «НАЕК «Енергоатом») про стягнення 46 259,48 євро, в тому числі: 42 900 євро - основного боргу за поставлену, але не оплачену продукцію, 
3 359,48 євро - 3 % річних, а також витрат зі сплати арбітражного збору та витрат на правову допомогу у розмірі 1 350 євро.
Заява обґрунтована тим, що Міжнародний комерційний арбітражний суд при Торгово-промисловій палаті України рішенням від 19 серпня 2024 року стягнув з АТ «НАЕК «Енергоатом» на користь IEC Industrie Export GmbH 42 900 євро основного боргу за поставлену, але не оплачену продукцію, 3 359,48 євро - 3 % річних, 
3 903,46 євро - відшкодування витрат з арбітражного збору та 1 100 євро витрат на правову допомогу, а разом 51 262,94 євро.
АТ «НАЕК «Енергоатом» добровільно рішення не виконало та не вчинило жодних дій, які б свідчили про наявність наміру його виконувати.
Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції, як суду першої інстанції 
Київський апеляційний суд ухвалою від 27 січня 2025 року заяву IEC Industrie Export GmbH про визнання та надання дозволу на виконання рішення Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті України 
від 19 серпня 2024 року у справі № 116/2024 за позовом IEC Industrie Export GmbH (Німеччина) до АТ «НАЕК «Енергоатом» про стягнення 46 259,48 євро, в тому числі: 42 900 євро основного боргу за поставлену, але не оплачену продукцію, 
3 359,48 євро - 3 % річних, а також витрат зі сплати арбітражного збору та витрат на правову допомогу у розмірі 1 350 євро - задовольнив.
Визнав і надав дозвіл на виконання рішення Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті України від 19 серпня 2024 року № 116/2024.
Видав виконавчий лист про стягнення з АТ «НАЕК «Енергоатом» на користь IEC Industrie Export GmbH заборгованості 51 262,94 євро, яка складається з: 42 900 євро, основного боргу за поставлену, але не оплачену продукцію, 3 359,48 євро - 3% річних, 3 903,46 євро на відшкодування витрат по сплаті арбітражного збору і 
1 100 євро витрат на правову допомогу.
Стягнув з АТ «НАЕК «Енергоатом» на користь IEC Industrie Export GmbH суму сплаченого судового збору в розмірі 1 514 грн.
Стягнув з АТ «НАЕК «Енергоатом» на користь IEC Industrie Export GmbH витрати на оплату професійної правничої допомоги під час розгляду заяви у Київському апеляційному суді в розмірі 500 євро.
Ухвала суду мотивована тим, що сторони уклали арбітражну угоду, спір підвідомчий Міжнародному комерційному арбітражному суду при Торгово-промисловій палаті України, рішення якого від 19 серпня 2024 року набрало чинності та є обов`язковим до виконання і підстав для відмови у наданні дозволу на його виконання не встановлено.
Також Київський апеляційний суд вважав за можливе видати виконавчий лист на примусове виконання рішення Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті України від 19 серпня 2024 року у справі № 116/2024 про стягнення з АТ «НАЕК «Енергоатом» на користь IEC Industrie Export GmbH 
51 262,94 євро.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та доводи особи, яка її подала
У лютому 2025 року представник ДП «НАЕК «Енергоатом» - генеральний директор Ковтонюк П. подав до Верховного Суду апеляційну скаргу на ухвалу Київського апеляційного суду від 27 січня 2025 року в якій просив оскаржене судове рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні заяви IEC Industrie Export GmbH.
Апеляційна скарга мотивована тим, що Київський апеляційний суд під час постановлення оскарженої ухвали допустив неповне з`ясування обставин справи, які мають істотне значення.
Зазначає, що укладена між сторонами арбітражна угода діяла до 31 грудня                        2022 року, за виключенням домовленостей щодо гарантійних зобов`язань. Рішення у справі було прийняте 19 серпня 2024 року, тобто майже через 20 місяців з моменту, коли арбітражна угода припинила свою дію.
Таким чином, на момент арбітражного розгляду не існувало дійсної арбітражної угоди, яка б давала Міжнародному комерційному арбітражному суду при Торгово-промисловій палаті України бути компетентним судом та, відповідно, право прийняти рішення по суті спору. 
Зазначає, що суд не надав належної правової оцінки доводами заявника про те, що відповідно до специфікації № 1 додатку до договору країна походження товару - російська федерація. Відповідною комісією АТ «НАЕК «Енергоатом», яка вивчала питання ризиків співпраці із стягувачем в умовах воєнного стану, прийняте рішення про зупинення  видаткових операцій за договором.
Наведене рішення прийняте для захисту економічних інтересів підприємства, а також з метою уникнення видаткових операцій за договором, укладеним з IEC Industrie Export GmbH, предметом якого є поставка товару, країною-походження якого є російська федерація.
Представник заявника вважає, що в умовах збройної агресії запровадження обмежень у цивільному обороті, особливо щодо певних учасників такого обороту є в цілому допустимим.
Зауважує, що суд не надав належної правової оцінки доводами заявника про те, що рішення Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті України суперечить публічному порядку України, адже його виконання загрожує безпеці та економіці країни.
Апеляційна скарга також містить аргументи про помилковість висновків Київського апеляційного суду під час вирішення питання розподілу судових витрат, оскільки суд не врахував відсутність документів про фактичне здійснення заявником оплати правової допомоги 
Узагальнені доводи особи, яка подала відзив на апеляційну скаргу
У березні 2025 року представник IЕС Industrie Export GmbH адвокат Хомин О. подала до Верховного Суду відзив на апеляційну скаргу, в якому представник стягувача посилається на необґрунтованість доводів апеляційної скарги та вказує на законність постановленої апеляційним судом ухвали. 
Також представник стягувача вказує, що орієнтовний розрахунок суми судових витрат, які очікує понести стягувач становить 500 євро. 
Вважає аргумент апеляційної скарги про недійсність арбітражної угоди у зв`язку із закінченням строку дії контракту необґрунтованим, оскільки арбітражне застереження є видом арбітражної угоди і тому повинне розглядатись автономно від усіх інших положень контракту.
Вказує, що арбітражне застереження, що є частиною контракту, повинно трактуватись як угода, яка не залежить від інших умов договору. Крім того АТ «НАЕК «Енергоатом» протягом усього розгляду справи в арбітражі не заперечував проти компетенції Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті України, не заперечував також проти складу суду, при цьому навпаки подавав процесуальні документи по суті арбітражного розгляду.
Представник IЕС Industrie Export GmbH також не погоджується із аргументами заявника про те, що арбітражне рішення суперечить публічному порядку України, оскільки на їх підтвердження не надано жодних доказів. Зауважує, що замовник під час укладення договору був достовірно обізнаний про виробника продукції, а правовідносини виникли задовго до повномасштабного вторгнення.
Надходження апеляційної скарги до суду
Верховний Суд ухвалою від 26 лютого 2025 року відкрив апеляційне провадження  за апеляційною скаргою АТ «НАЕК «Енергоатом» на ухвалу Київського апеляційного суду від 27 січня 2025 року. 
Ухвалою Верховного Суду від 25 березня 2025 року вказану справу призначено до судового розгляду у відкритому судовому засіданні на 10 квітня 2025 року                          на 10:00 годину за адресою: проспект Повітряних Сил, 28, місто Київ, з повідомленням учасників справи.
Фактичні обставини справи, встановлені судом
На виконання укладеного між сторонами договору поставки № 53-122-01-20-10263 від 24 грудня 2020 року та специфікації № 1 до нього, позивач 15 червня 2021 року поставив відповідачу автомобільним транспортом на умовах поставки DAP - склад Рівненського відділення ВП «Складське господарство» ДП «НАЕК «Енергоатом» продукцію - трубу до комплекту елементів пружних трубчатих (ВВЕР-1000) 
кр. 320.06.14.00.001-02 у кількості трьох штук на загальну суму 42 900 євро, що підтверджується наявними у матеріалах справи копіями міжнародної товарно-транспортної накладної від 12 червня 2021 року (CMR) № 575205 з відмітками Волинської та Рівненської митниць ДФС України, а також вантажоодержувача (ВП «Складське господарство») про одержання продукції та інвойсу від 11 червня 
2021 року № 083.
Пункт 6.1 договору поставки №53-122-01-20-10263 від 24 грудня 2020 року передбачає, що оплата за поставлену якісну продукцію здійснюється замовником шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника протягом 45 календарних днів з дати оформлення ярлика на придатну продукцію згідно СОУ НАЕК 038:2017 «Управління закупівлями продукції. Організація вхідного контролю продукції для АЕС». Початок перебігу строку оплати починається з дня, наступного за днем оформлення ярлика на придатну продукцію.
Згідно з п. 8.4 договору поставки датою поставки є дата відмітки в міжнародній товарно-транспортній накладній на продукцію (CMR) митними органами України про прибуття продукції в пункт призначення згідно із пунктом 3.1 договору. Ризик випадкового пошкодження або знищення продукції переходить до замовника з моменту поставки продукції.
Поставлена позивачем продукція була прийнята відповідачем за якістю та кількістю і успішно пройшла процедури вхідних контролів на АЕС, що підтверджується ярликом на придатну продукцію від 01 липня 2021 року № Я-132-2.
Згідно з умовами контракту відповідач мав здійснити оплату поставленої позивачем продукції в сумі 42 900 євро не пізніше 16 серпня 2021 року.
Проте, ні у встановлений договором строк, ні в подальшому відповідач оплату поставленої позивачем продукції не здійснив, в результаті чого його документально підтверджений борг перед позивачем складає 42 900 євро.
У зв`язку з тим, що відповідач не виконав грошове зобов`язання з оплати поставленого товару, позивач нарахував за період прострочення з 17 серпня 
2021 року по 26 березня 2024 року (953 дні) 3 % річних у сумі 3 359,48 євро.
Міжнародний комерційний арбітражний суд при Торгово-промисловій палаті України рішенням від 19 серпня 2024 року у справі № 116/2024 за позовом IEC Industrie Export GmbH (Німеччина) до АТ «НАЕК «Енергоатом», стягнув з АТ «НАЕК «Енергоатом» на користь позивача 42 900 євро основного боргу за поставлену, але не оплачену продукцію, 3 359,48 євро - 3% річних, 3 903,46 євро на відшкодування витрат по сплаті арбітражного збору та 1 100 євро витрат на правову допомогу, а всього 51 262,94 євро.
У задоволенні вимоги про стягнення з відповідача витрат позивача на правову допомогу в сумі 250 євро відмовив.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду як суду апеляційної інстанції 
Частиною другою статті 24, частиною другою статті 351 ЦПК України передбачено, що Верховний Суд переглядає в апеляційному порядку судові рішення апеляційних судів, ухвалені ними як судами першої інстанції.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до частин першої, третьої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.
Перевіривши доводи апеляційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до статті V Нью-Йоркської Конвенції про визнання та виконання іноземних арбітражних рішень від 10 червня 1958 року, статті 478 ЦПК України та статті 36 Закону України «Про міжнародний комерційний арбітраж» суд відмовляє у визнанні і наданні дозволу на виконання рішення міжнародного комерційного арбітражу, якщо: 1) на прохання сторони, проти якої воно спрямоване, якщо ця сторона подасть суду доказ того, що: а) одна із сторін в арбітражній угоді була якоюсь мірою недієздатною; або ця угода є недійсною за законом, якому сторони цю угоду підпорядкували, а в разі відсутності такої вказівки, - за законом держави, де рішення було винесено; або б) сторону, проти якої винесено рішення, не було належним чином сповіщено про призначення арбітра чи про арбітражний розгляд або з інших поважних причин вона не могла подати свої пояснення; або в) рішення винесено щодо спору, не передбаченого арбітражною угодою, або такого, що не підпадає під її умови, або містить постанови з питань, що виходять за межі арбітражної угоди; проте якщо постанови з питань, охоплених арбітражною угодою, можуть бути відокремлені від тих, які не охоплюються такою угодою, то та частина арбітражного рішення, яка містить постанови з питань, що охоплені арбітражною угодою, може бути визнана і виконана; або г) склад міжнародного комерційного арбітражу або арбітражна процедура не відповідали угоді між сторонами або, за відсутності такої, не відповідали закону тієї держави, де мав місце арбітраж; або ґ) рішення ще не стало обов`язковим для сторін, або було скасовано, або його виконання зупинено судом держави, в якій або згідно із законом якої воно було прийнято; або 2) якщо суд визнає, що: а) відповідно до закону спір, з огляду на його предмет, не може бути переданий на вирішення міжнародного комерційного арбітражу; або б) визнання та виконання цього арбітражного рішення суперечить публічному порядку України.
Згідно з частиною першою статті 35 Закону України «Про міжнародний комерційний арбітраж» арбітражне рішення, незалежно від того, в якій країні воно було винесено, визнається обов`язковим і при поданні до компетентного суду письмового клопотання виконується з урахуванням положень цієї статті та статті 36.
Визнання та надання дозволу на виконання рішення міжнародного комерційного арбітражу - це поширення законної сили такого рішення на територію України і застосування засобів примусового виконання в порядку, встановленому ЦПК України.
Порядок розгляду і вирішення заяви про визнання та надання дозволу на виконання рішення міжнародного комерційного арбітражу визначені в главі 3 розділу ІХ «Визнання та виконання рішень іноземних судів, міжнародних комерційних арбітражів в Україні, надання дозволу на примусове виконання рішень третейських судів» ЦПК України.
Згідно зі статтею 474 ЦПК України рішення міжнародного комерційного арбітражу (якщо його місце знаходиться за межами України), незалежно від того, в якій країні воно було винесено, визнається та виконується в Україні, якщо їх визнання та виконання передбачено міжнародним договором; згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. У разі якщо визнання та виконання рішення міжнародного комерційного арбітражу залежить від принципу взаємності, вважається, що він існує, оскільки не доведено інше.
За змістом статті 478 ЦПК України та статті 36 Закону України «Про міжнародний комерційний арбітраж» суд відмовляє у визнанні і наданні дозволу на виконання рішення міжнародного комерційного арбітражу, якщо сторона, проти якої воно спрямоване, подасть суду доказ того, що: а) одна із сторін в арбітражній угоді була якоюсь мірою недієздатною; або ця угода є недійсною за законом, якому сторони цю угоду підпорядкували, а в разі відсутності такої вказівки, за законом держави, де рішення було винесено; або б) сторону, проти якої винесено рішення, не було належним чином сповіщено про призначення арбітра чи про арбітражний розгляд або з інших поважних причин вона не могла подати свої пояснення; або в) рішення винесено щодо спору, не передбаченого арбітражною угодою, або такого, що не підпадає під її умови, або містить постанови з питань, що виходять за межі арбітражної угоди; проте якщо постанови з питань, охоплених арбітражною угодою, можуть бути відокремлені від тих, які не охоплюються такою угодою, то та частина арбітражного рішення, яка містить постанови з питань, що охоплені арбітражною угодою, може бути визнана і виконана; або г) склад міжнародного комерційного арбітражу або арбітражна процедура не відповідали угоді між сторонами або, за відсутності такої, не відповідали закону тієї держави, де мав місце арбітраж; ґ) або рішення ще не стало обов`язковим для сторін, або було скасовано, або його виконання зупинено судом держави, в якій або згідно із законом якої воно було прийнято. У визнанні і наданні дозволу на виконання рішення міжнародного комерційного арбітражу може бути відмовлено, якщо суд визнає, що відповідно до закону спір, з огляду на його предмет, не може бути переданий на вирішення міжнародного комерційного арбітражу або визнання та виконання цього арбітражного рішення суперечить публічному порядку України.
Вирішуючи питання про визнання та надання дозволу на виконання рішення міжнародного комерційного арбітражу, суд не може оцінювати його правильність по суті чи вносити будь-які зміни до його змісту, а перевіряє лише дотримання строків звернення з клопотанням, дотримання вимог процесуального закону щодо його форми і змісту та наявність обставин, які можуть бути підставою для відмови в задоволенні заяви.
Тягар доведення наявності підстав для відмови у визнанні і виконанні рішення міжнародного арбітражного суду покладається на сторону, яка заперечує проти заяви стягувача.
Необґрунтована відмова у наданні дозволу на примусове виконання рішення міжнародного комерційного арбітражного суду є блокуванням такого рішення і матиме характер штучного нормативного бар`єра, який з точки зору міжнародного права є абсолютно недопустимим. Це блокування не тільки не відповідатиме цілям міжнародного арбітражу, але й буде порушувати законні права, які це арбітражне рішення може фактично надавати стягувачу в інших країнах.
Відмова у визнанні та наданні дозволу на примусове виконання на території України арбітражного рішення порушуватиме частину першу статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, становитиме втручання у право власності стягувача на присуджені грошові кошти (рішення у справі «Stran Greek Refineries and Stratis Andreadis v. Greece» від 09 грудня 1994 року, серія А, № 301-В ).
Установивши, що рішення Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті України від 19 серпня 2024 року у справі № 116/2024 набрало чинності і підлягає виконанню, а також відсутність підстав для відмови у задоволенні заяви ІЕС Industrie Export GmbHпро визнання і надання дозволу на виконання цього рішення, які передбачені статтею V Конвенції про визнання та виконання іноземних арбітражних рішень від 10 червня 1958 року, статтею 478 ЦПК України та статтею 36 Закону України «Про міжнародний комерційний арбітраж», колегія суддів вважає, що Київський апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про задоволення заяви.
Щодо доводів апеляційної скарги про відсутність у Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті України компетенції на розгляд спору
В апеляційній скарзі АТ «НАЕК «Енергоатом» посилається на те, що Міжнародний комерційний арбітражний суд при Торгово-промисловій палаті України розглянув справу за відсутності компетенції та дійсного волевиявлення сторін на такий розгляд, оскільки після закінчення 31 грудня 2022 року строку дії укладеного між сторонами договору арбітражне застереження, яке міститься у розділі 9 цього договору, також припинило свою дію.
Такі доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає помилковими з огляду на таке.
Відповідно до частини першої статті 7 Закону України «Про міжнародний комерційний арбітраж» арбітражна угода - це угода сторін про передачу до арбітражу всіх або певних спорів, які виникли або можуть виникнути між ними в зв`язку з будь-якими конкретними правовідносинами, незалежно від того, чи мають вони договірний характер чи ні. Арбітражна угода може бути укладена у вигляді арбітражного застереження в контракті або у вигляді окремої угоди.
Відповідно до частини першої статті 16 Закону України «Про міжнародний комерційний арбітраж», статті 4 Регламенту Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті України арбітражне застереження, що є частиною договору, повинно трактуватися як угода, яка не залежить від інших умов договору.
Відповідно до статті ІІ Нью-Йоркської Конвенції 1958 року, яка набула чинності для України 10 січня 1961 року, кожна Договірна Держава визнає письмову угоду, за якою сторони зобов`язуються передавати до арбітражу всі або будь-які спори, які виникли або можуть виникнути між ними в зв`язку з будь-яким конкретним договірним чи іншим правовідношенням, об`єкт якого може бути предметом арбітражного розгляду.
Нью-Йоркська конвенція закріплює підхід здійснення примусового виконання арбітражних рішень і арбітражних угод, який ґрунтується на презумпції дійсності та автономності арбітражних угод, формальної і матеріально-правової (частина перша статті II Конвенції). Ця презумпція дійсності може бути спростована лише за обмеженим переліком підстав. Принцип автономності арбітражної угоди (separabiliti) свідчить, по-перше, що дійсність основного договору в принципі не впливає на дійсність включеної до нього арбітражної угоди і, по-друге, основний договір і арбітражна угода можуть бути підпорядковані різним законам. Така автономність арбітражної угоди дає можливість сторонам спірних правовідносин мати гарантію, що спір буде розглянуто у будь-якому випадку саме арбітражем, оскільки наявність арбітражного застереження унеможливлює звернення до державних судових установ.
За змістом Конвенції кожна договірна держава визнає арбітражну угоду, за якою сторони зобов`язуються передавати до арбітражу всі або будь-які суперечки, які виникають або можуть виникнути між ними у зв`язку з якими-небудь конкретними договірними або іншими правовідносинами, об`єкт яких може бути предметом арбітражного розгляду. Зазначений обов`язок визнання арбітражної угоди вимагає від суду також тлумачити будь-які неточності в тексті арбітражної угоди та розглядати сумніви щодо її дійсності, чинності та виконуваності на користь її дійсності, чинності та виконуваності (принцип імунітету та автономії арбітражної угоди).
Принцип автономності арбітражної угоди (separabiliti) свідчить, по-перше, що дійсність основного договору в принципі не впливає на дійсність включеної до нього арбітражної угоди і, по-друге, основний договір і арбітражна угода можуть бути підпорядковані різним законам. Така автономність арбітражної угоди дає можливість сторонам спірних правовідносин мати гарантію, що спір буде розглянуто у будь-якому випадку саме арбітражем, оскільки наявність арбітражного застереження унеможливлює звернення до державних судових установ.
Необхідно враховувати, що принцип автономності арбітражної угоди від основного договору полягає у тому, що арбітражна угода та основний договір розглядаються як дві окремі угоди, тому закінчення строку дії контракту не може бути підставою для автоматичного закінчення строку арбітражної угоди.
Отже, закінчення строку дії укладеного між сторонами контракту не впливає на дійсність, чинність та виконуваність включеної до нього арбітражної угоди у вигляді арбітражного застереження.
Схожі висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 03 березня 2020 року у справі № 920/241/19, а також у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 15 вересня 2022 року у справі № 824/294/21, від 08 грудня 2022 року у справі № 824/45/22, від 30 березня 2023 року у справі № 824/50/22, від 06 березня 
2025 року у справі № 824/32/24.
Таким чином, Верховний Суд відхиляє як необґрунтовані доводи апеляційної скарги про відсутність у Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті України компетенції на розгляд цього спору.
Щодо доводів апеляційної скарги про порушення публічного порядку України
За змістом пункту 2 частини першої статті 36 Закону України «Про міжнародний комерційний арбітраж» у визнанні або у виконанні арбітражного рішення, незалежно від того, в якій державі воно було винесено, може бути відмовлено, якщо суд визнає, що визнання та виконання цього арбітражного рішення суперечить публічному порядку України.
Відповідно до підпункту «б» пункту 2 частини першої статті 478 ЦПК України суд відмовляє у визнанні і наданні дозволу на виконання рішення міжнародного комерційного арбітражу, якщо суд визнає, що визнання та виконання цього арбітражного рішення суперечить публічному порядку України.
Згідно з статтею 12 Закону України «Про міжнародне приватне право» норма права іноземної держави не застосовується у випадках, якщо її застосування призводить до наслідків, явно несумісних з основами правопорядку (публічним порядком) України. У таких випадках застосовується право, яке має найбільш тісний зв`язок з правовідносинами, а якщо таке право визначити або застосувати неможливо, застосовується право України. Відмова в застосуванні права іноземної держави не може ґрунтуватися лише на відмінності правової, політичної або економічної системи відповідної іноземної держави від правової, політичної або економічної системи України.
Під публічним порядком необхідно розуміти правопорядок держави, визначені принципи і засади, які становлять основу існуючого у ній ладу (стосуються її незалежності, цілісності, самостійності й недоторканості й основних конституційних прав, свобод, гарантій тощо). Міжнародний публічний порядок будь-якої країни включає фундаментальні принципи і засади правосуддя, моралі, які держава бажає захистити навіть тоді, коли це не має прямого стосунку до самої держави; правила, які забезпечують фундаментальні політичні, соціальні та економічні інтереси держави (правила про публічний порядок); обов`язок держави з дотримання своїх зобов`язань перед іншими державами та міжнародними організаціями. Це ті незмінні принципи, які виражають стабільність міжнародної системи: у тому числі суверенітет держави, невтручання у внутрішні справи держав, не порушення територіальної цілісності тощо.
Правова концепція публічного порядку існує для того, щоб захистити державу від іноземних арбітражних рішень, які порушують діючі в державі фундаментальні принципи справедливості і правосуддя. Ці положення покликані встановити правовий бар`єр на шляху рішень, ухвалених всупереч кардинальним процесуальним і матеріально-правовим принципам, на яких тримається публічний і державний порядок. Вони також призначені не допустити можливість визнання та надання дозволу на виконання рішень, пов`язаних з корупцією чи неприпустимим невіглаством арбітрів.
Застереження про публічний порядок у загальному вигляді сформульоване у міжнародних конвенціях. Зокрема, у статті 6 Конвенції ООН про право, що застосовується до міжнародної купівлі-продажу товарів, від 15 червня 1995 року встановлено, що в кожній із держав, які домовляються, застосування права, визначеного цією Конвенцією, може бути виключено з мотивів публічного порядку. Таке ж правило встановлене у статті 18 Конвенції ООН про право, що застосовується до договорів міжнародної купівлі-продажу товарів від 22 грудня 1986 року.
Таким чином, основною метою застереження про публічний порядок у міжнародному праві є вирішення правових колізій різних країн.
Об`єктом застереження про публічний порядок є міжнародні приватноправові відносини, а предметом - незастосування іноземного права, яке обране для регулювання цивільно-правових відносин з іноземним елементом, якщо його застосування порушує публічний порядок держави. У цьому разі застереження про публічний порядок врегульовує самостійну сферу суспільних відносин, яка не залежить від сфери міждержавних відносин.
Відповідно до частини другої статті 81 «Про міжнародне приватне право», частини другої статті 78 Закону України «Про виконавче провадження» в Україні не можуть бути визнані та виконані рішення іноземних судів у справах щодо стягнення заборгованості з підприємства оборонно-промислового комплексу, внесеного до переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, на користь юридичної особи держави-агресора та/або держави-окупанта або юридичної особи з іноземними інвестиціями чи іноземного підприємства держави-агресора та/або держави-окупанта.
Стаття 627 ЦК України визначає, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Дослідивши матеріали справи колегія суддів дійшла висновку, що визнання та надання дозволу на виконання рішення Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті України від 19 серпня 2024 року у справі 
№ 116/2024 не суперечить публічному порядку України, її незалежності, цілісності, самостійності та недоторканості, конституційним правам, свободам, гарантіям, оскільки це рішення ухвалено виключно стосовно боржника як окремої юридичної особи та самостійного учасника господарського обороту, відповідно, це рішення поширює свою дію тільки на боржника.
Крім того, спірні правовідносини у межах розгляду справи ґрунтуються на домовленості сторін (на договірних засадах), зі змісту договору не вбачається факту застосування норми права іноземної держави, яка суперечить та вступає в колізію з чинним цивільним законодавством України, тому публічний порядок України в цьому випадку не зачіпається.
Рішення міжнародного комерційного арбітражу не створює для боржника обов`язку сплатити за щось протизаконне чи аморальне, не свідчить про порушення бюджетного законодавства.
Під час розгляду справ про визнання і надання дозволу на виконання рішень міжнародного комерційного арбітражу, повноваження національного суду є обмеженими (враховуючи те, що сторони добровільно довірили вирішення спору арбітражу), оскільки національний суд не має повноважень з перегляду рішень міжнародного комерційного арбітражу по суті вирішення спору, вдаватися в його повну перевірку чи переоцінку.
Обставини, встановлені рішенням Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті України від 19 серпня 2024 року у справі 
№ 116/2024не стосуються суспільних, економічних та соціальних основ Держави України, вказане рішення ухвалене у спорі, передбаченому арбітражною угодою, та виключно щодо боржника як окремої юридичної особи та самостійного учасника господарського обороту, тому виконання зазначеного рішення не суперечить публічному порядку України, її незалежності, цілісності, самостійності та недоторканості, конституційним правам, свободам, гарантіям.
Також Верховний Суд враховує, що факт військової агресії проти України підтверджено низкою документів міжнародних організацій та актами внутрішнього законодавства України. Водночас матеріали справи не містять і боржником не надано доказів на підтвердження того, що арбітражним рішенням стягнено заборгованість на користь юридичної особи з іноземними інвестиціями чи іноземного підприємства держави-агресора або що фактичним набувачем виплат, вимог та доходів у результаті примусового виконання вказаного рішення буде юридична особа країни агресора.
Крім того, Верховний Суд звертає увагу заявника на те, що правові норми Конституції України, Закону України «Про міжнародний комерційний арбітраж» та норми ЦПК України, якими встановлено принцип обов`язковості виконання рішення МКАС при ТПП України за умов дотримання заявником вимог статей 475, 476 ЦПК України та відсутності передбачених законом умов для відмови у визнанні та наданні дозволу на виконання цього рішення, мають вищу юридичну силу перед положеннями постанови Кабінету Міністрів України від 03 березня 2022 року № 187 «Про забезпечення захисту національних інтересів за майбутніми позовами держави Україна у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації» та постанови Національного банку України від  24  лютого  2022 року № 18 «Про роботу банківської системи в період запровадження воєнного стану», а тому згадані постанови не можуть бути підставою для ухилення боржника від виконання рішення та не свідчать про порушення вказаним рішенням публічного порядку України.
Щодо аргументів апеляційної скарги про помилковість висновків суду під час розподілу судових витрат 
Щодо аргументів апеляційної скарги про те, що розмір витрат на професійну правничу допомогу не відповідає складності справи, обсягу наданих адвокатом послуг і виконаних робіт та не є співмірними ані з ціною позову, ані з розміром коштів, стягнених на користь позивача, крім того суд не врахував відсутність документів про фактичне здійснення заявником оплати правової допомоги Верховний Суд зазначає таке.
Стягуючи з АТ «НАЕК «Енергоатом» на користь IEC Industrie Export GmbHвитрати на оплату правової допомоги у розмірі 500 євро, Київський апеляційний суд виходив із того, що вказаний розмір є співмірним зі складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг у суді, відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру та є пропорційними до предмета спору та доведеним.
У постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження 
№ 14-382цс19) Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що за результатами аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 
3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності. Тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
У додатковій постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18 лютого 2022 року у справі № 925/1545/20 вказано, що для вирішення питання про розподіл судових витрат суд має враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.
За умовами додаткової угоди від 16 жовтня 2024 року № 1 до договору про надання правової допомоги від 19 грудня 2023 року № KMLF/124/2023, укладеного між IEC Industrie Export GmbH та АО «ЮФ «Копусь і Муляр» Industrie Export GmbH зобов`язалося оплатити послуги АО «ЮФ «Копусь і Муляр» у розмірі 500 євро.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що суд має право у своєму судовому рішенні вказувати про стягнення грошової суми в іноземній валюті, у якій і підлягає тоді його виконання (див., наприклад, постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц, 
від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц та у справі № 464/3790/16-ц, 
від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц).
Взявши до уваги характер правовідносин у цій справі та відсутність у тексті додаткової угоди умов щодо форми і порядку обчислення адвокатського гонорару, проаналізувавши обсяг наданих Адвокатським об`єднанням послуг, колегія суддів вважає, що Київський апеляційний суд обґрунтовано стягнув 500 євро витрат на оплату правової допомоги.
Зазначений розмір витрат на професійну правничу допомогу відповідає критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи, з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони.
Колегія суддів також відхиляє аргумент апеляційної скарги про відсутність доказів оплати витрат на професійну правничу допомогу, як підставу для відмови у стягненні таких витрат, оскільки у постанові Верховного Суду від 20 жовтня 
2021 року у справі № 757/29103/20-ц зазначено, що в разі підтвердження обсягу наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, обґрунтованості їх вартості, витрати за такі послуги підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України). Визначальним у цьому випадку є факт надання адвокатом правової допомоги у зв`язку з розглядом конкретної справи.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржене судове рішення - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції і не впливають на законність та обґрунтованість судового рішення.
Щодо судових витрат
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
З огляду на те що Верховний Суд як суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржену ухвалу - без змін, судові витрати, понесені у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи в апеляційному порядку, перерозподілу не підлягають.
Керуючись статтями 24, 351, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» залишити без задоволення.
Ухвалу Київського апеляційного суду від 27 січня 2025 року залишити без змін. 
Постанова суду набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Повний текст постанови складений 11 квітня 2025 року.
 
Судді: | І. В. Литвиненко
| А. І. Грушицький
| Є. В. Петров