ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2025 року 

м. Київ

cправа №  910/18632/23 (910/9049/24) 

Верховний Суд у складі суддів    Касаційного господарського суду: 
Огородніка К.М.- головуючого,    Картере В.І., Пєскова В.Г., 

за участю секретаря судового засідання Сулім А.В.,

за участю представників сторін:
ТОВ «Акріс Агро Груп» - Сердюк В.О.,
ТОВ «ФК «Футура фінанс» - Яковлева О.С.,
Розпорядника майна ТОВ «Дейвест» арбітражного керуючого Потупало Н.І.,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Акріс Агро Груп»
на постанову Північного апеляційного господарського суду від 12.11.2024 
та рішення Господарського суду    міста Києва    від 18.09.2024
у справі       № 910/18632/23 (910/9049/24)
за позовом розпорядника майна Товариства з обмеженою відповідальністю «Дейвест» арбітражного керуючого Ципляка Павла Сергійовича
до: Товариства з обмеженою відповідальністю «Дейвест», 
        Товариства з обмеженою відповідальністю «Акріс Агро Груп» 
про спростування майнових дій Товариства з обмеженою відповідальністю «Дейвест»
в межах справи № 910/18632/23.

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Господарського суду міста Києва перебуває справа №910/18632/23 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю «Дейвест» (далі - ТОВ «Дейвест», боржник), провадження в якій відкрито ухвалою суду від 21.02.2024 за заявою АТ «Банк Альянс», розпорядником майна боржника призначено Ципляка П.С.

Розпорядник майна ТОВ «Дейвест» арбітражний керуючий Ципляк П. С. звернувся до Господарського суду міста Києва в межах справи №910/18632/23 з позовом до ТОВ «Дейвест» та ТОВ «Акріс-Груп» про спростування майнових дій ТОВ «Дейвест», які полягали в перерахуванні грошових коштів на користь ТОВ «Акріс Агро Груп» в розмірі 8 8896 610,90 грн на підставі платіжних інструкцій, поданих в АТ "ОТП Банк" від 27.02.2023 №№ 104, 106, 107, 108; та стягнення  з ТОВ «Акріс Агро Груп» на користь ТОВ «Дейвест» грошових коштів в розмірі 88 896 610,90 грн.

Позивач зазначає, що під час здійснення повноважень розпорядника майна у справі про банкрутство було виявлено, що ТОВ «Дейвест» здійснило платежі на користь ТОВ «Акріс Агро Груп»: 16 359 109,50 грн з призначенням платежу «Сплата штрафних санкцій по повторній претензії ТОВ «Акріс Агро Груп» від 12.12.2022 №01-08/26 у розмірі 447 354,00 дол. США (по курсу 36,5686 грн за 1 дол. США)» - платіжна інструкція № 104 від 27.02.2023; 20 000 000,00 грн з призначенням платежу «Сплата збитків по листу-вимозі про стягнення збитків у розмірі 1984269,00 доларів США (по курсу 36,5686 грн за 1 долар США)» - платіжна інструкція №107 від 27.02.2023; 25000000,00 грн з призначенням платежу «Сплата збитків по листу-вимозі про стягнення збитків у розмірі 1 984 269,00 доларів США (по курсу 36,5686 грн за 1 дол. США)» - платіжна інструкція № 106 від 27.02.2023; 27 537 501,40 грн з призначенням платежу «Сплата збитків по листу-вимозі про стягнення збитків у розмірі 1984269,00 доларів США (по курсу 36,5686 грн за 1 долар СІНА)» - платіжна інструкція № 108 від 27.02.2023 (далі також - спірні майнові дії).

Позивач доводить, що добровільне взяття боржником на себе зобов`язань зі сплати штрафу в підозрілий період мало наслідком неможливість виконання зобов`язань перед кредиторами ТОВ «Дейвест», що спричинило їм відповідну шкоду, а тому ця майнова дія підлягає спростуванню. Позивач при цьому посилався на положення статті 42 Кодексу України з процедур банкрутства (далі - КУзПБ), а також на положення статей 3, 13 ЦК України.

Короткий зміст рішення та постанови судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.09.2024 позов задоволено повністю. Спростовано майнові дії боржника ТОВ «Дейвест», які полягали в перерахуванні грошових коштів на користь ТОВ «Акріс Агро Груп» в розмірі 88896610,90 грн на підставі платіжних інструкцій поданих в АТ «ОТП Банк» №№104, 106, 107, 108 від 27.02.2023. Стягнуто з ТОВ «Акріс Агро Груп» на користь ТОВ «Дейвест» грошові кошти в розмірі 88 896 610,90 грн. Стягнуто з ТОВ «Дейвест» на користь розпорядника майна ТОВ «Дейвест» арбітражного керуючого Ципляка П.С.  судовий збір у розмірі 3 028,00 грн. Стягнуто з ТОВ «Акріс Агро Груп» на користь розпорядника майна ТОВ «Дейвест» арбітражного керуючого Ципляка П.С. судовий збір у розмірі 3 028,00 грн.

Суд дійшов висновку, що сплатою штрафних санкцій без наявних та не фактичних підстав, всупереч умовам інститут господарсько-правової відповідальності, спричинена шкода кредиторам боржника.

Північний апеляційний господарський суд постановою від 12.11.2024 залишив без змін рішення Господарського суду міста Києва від 124.11.2024 у цій справі. 

Суд апеляційної інстанції погодився з судом першої інстанції про те, що боржник, який здійснив виплату збитків, заявлених у претензіях до нього на суму 16359109,50 грн та 72 537 501,40 грн штрафу вчинив дії, пов`язані із зменшенням його платоспроможності після виникнення у нього грошових зобов`язань перед іншими кредиторами, діяв очевидно недобросовісно та зловживав правами стосовно інших кредиторів.

Перерахування суми штрафних санкцій однією особою на користь іншої особи, які мають одного кінцевого бенефіціарного власника, в підозрілий період під час наявності значного розміру кредиторської заборгованості протирічить принципу розумності та добросовісності в господарських відносинах, а також суті правовій природі забезпечення виконання зобов`язань. 

Суд також вказав, що в даному випадку, спростування відповідної фраудаторної майнової дії боржника по перерахуванню відповідачеві - 2 штрафу та збитків у загальному розмірі 88 896 610,90 грн та повернення цих коштів боржнику забезпечує формування якнайбільшої ліквідаційної маси боржника, як гарантії виконання зобов`язань боржника перед його кредиторами.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

ТОВ «Акріс Агро Груп» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 18.09.2024 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 12.11.2024, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволені позовних вимог в повному обсязі.

Підставами касаційного оскарження зазначено пункт 1 (суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду) та пункт  3 (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах) частини 2 статті 287 ГПК України.

Щодо підстави касаційного оскарження, визначеної пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України скаржник стверджує про неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду, викладених у постановах Верховного Суду:
- від 16.06.2022 у справі №    905/813/20 щодо застосування статті 42 КУзПБ. На думку скаржника, суди попередніх інстанцій не врахували, що між відповідачами укладений договір. Вимога про визнання недійсним цього договору Позивачем не заявлялась. А тому за відсутності заявленого позову про визнання правочину недійсним, у судів попередніх інстанцій були відсутні правові підстави для спростування майнових дій;
- від 11.12.2019 у справі №    922/761/19 щодо застосування статті 236 ГПК України, а саме, щодо необхідності надання оцінки всім аргументам учасників справи. Скаржник стверджує, що суд першої інстанції не надав оцінки доводам та аргументам ТОВ "Акріс-Груп" щодо необхідності врахування постанови Верховного Суду від 16.06.2022 у справі № 905/813/20 в частині обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту;
- від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 щодо застосування статті 5 ГПК України, статей 15, 16 ЦК України, статті 20 ГК України, відповідно до якого обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові.

Щодо підстави касаційного оскарження, визначеної пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України скаржник стверджує, що станом на момент подання цієї касаційної скарги відсутні висновки Верховного Суду щодо застосування такої міри відповідальності до відповідача як спростування майнових дій за умови, що на момент вчинення оспорюваних майнових дій стаття 42 КУзПБ як норма матеріального права не містила такого способу захисту і міри відповідальності як спростування майнових дій, а була доповнена таким положенням лише після вчинення оспорюваної майнової дії.

На переконання скаржника, вищевказані норми матеріального права у спірних правовідносинах необхідно застосовувати так, що при застосуванні статті 42 КУзПБ у взаємозв`язку з статтею 58 Конституції України та частиною 2 статті 5 ЦК України слід керуватися загальновизнаним принципом щодо дії законів у часі, суть якого полягає в тому, що новий закон регулює правовідносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Тобто до події, факту застосовується закон, під час дії якого вони настали або мали місце. 

Вважає, що суди мали відмовити в задоволенні позову, оскільки на момент виникнення спірних правовідносин законодавство (стаття 42 КУзПБ) не передбачало можливість застосовувати до сторін правочину таку міру відповідальності і такий спосіб захисту, як спростування майнових дій. Скаржник наголошує на необхідності врахування висновків Верховного Суду, викладені в постанові від 02.06.2021 у справі №    904/7905/16.

У додаткових поясненнях ТОВ «Акріс-Груп» (документи сформовані в системі «Електронний суд» 03.03.2025, 01.04.2025), скаржник наводить ряд постанов Верховного Суду та просить їх врахувати під час розгляду касаційної скарги, наголошує на неможливості застосування норми щодо спростування майнових дій боржника, оскільки на час їх вчинення такої норми не існувало. 

Відповідно до частини першої статті 298 ГПК України особа, яка подала касаційну скаргу, має право доповнити чи змінити її протягом строку на касаційне оскарження.

Оскільки подані скаржником додаткові пояснення за своїм змістом фактично є доповненням до касаційної скарги, однак подані поза межами строку на касаційне оскарження та скаржник не порушує питання поновлення пропущеного строку, Верховний Суд залишає такі пояснення без уваги. 

Узагальнений виклад позиції інших учасників у справі

Арбітражний керуючий Ципляк П.С. подав відзив на касаційну скаргу,  в якому просить залишити її без задоволення, доводить безпідставність доводів касаційної скарги та наголошує на ефективності обраного ним способу захисту. Тезу касаційної скарги про відсутність висновку щодо «зворотньої дії статті 42 КУзПБ» вважає необґрунтованою, оскільки це питання вирішено Верховним Судом та сформульовано позицію про можливість застосування вказаної статті в новій редакції, у випадку коли відповідні неправомірні дії боржника були вчинені за минулої редакції.

Від ТОВ «Фінансова компанія «Футура фінанс» надійшла заява про визнання касаційної скарги, в яких заявник вказує, що він є правонаступником ініціюючого кредитора АТ "Банк Альянс" у справі про банкрутство ТОВ «Дейвест» та підтримує вимоги касаційної скарги.

Арбітражний керуючий Потупало Н. І. подала клопотання, в якому повідомляється про призначення її ухвалою суду першої інстанції від 21.02.2024 розпорядником майна боржника у цій справі та про заміну ухвалою від 09.04.2025 кредитора АТ "Банк Альянс" його правонаступником - ТОВ «Фінансова компанія «Футура фінанс».

Від ТОВ «Фінансова компанія «Футура Фінанс»  надійшли додаткові пояснення.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ 

Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів попередніх інстанцій

Суд касаційної інстанції наголошує на тому, що згідно зі статтею 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Предметом позовних вимог розпорядника майна боржника у цій справі є спростування майнової дії боржника, яка виразилася у перерахуванні ним на користь юридичної особи, яка пов`язана з боржником одним кінцевим бенефіціарним власником, суми штрафних санкцій на підставі укладеного між ними договору на підставі положень статті 42 КУзПБ, як такої що вчинена боржником у підозрілий період та спричинила шкоду кредиторам.

Основним аргументом касаційної скарги ТОВ «Акріс-Груп» є неможливість, на думку скаржника, застосування такого способу захисту як спростування майнової дії, оскільки редакція статті 42 КУзПб не містила зазначеного положення на момент вчинення оспорюваних майнових дій. На думку скаржника, належним способом захисту у такому випадку має бути визнання недійсним правочину, оскільки спростування майнової дії порушить принцип обов`язковості чинного договору. 

Здійснивши перевірку правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваних постанов, оцінивши доводи касаційної скарги, колегія суддів зазначає таке.

Банкрутство за своєю природою є особливим правовим механізмом врегулювання відносин між неплатоспроможним боржником та його кредиторами, правове регулювання якого регламентовано КУзПБ з 21.10.2019, а до вступу в дію цього Кодексу - Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» в редакції від 19.01.2013, що втратив чинність 21.10.2019, які визначають особливості провадження у справах про банкрутство, тобто є спеціальними та мають пріоритет у застосуванні при розгляді цих справ порівняно з іншими нормами законодавства.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права або інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (висновки, сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 01.10.2019 у справі № 910/3907/18). 

Поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними (рішення ЄСПЛ від 31.07.2003 у справі «Дорани проти Ірландії» (Doran v. Ireland)).

У рішенні від 05.04.2005 у справі «Афанасьєв проти України» ЄСПЛ зазначав, що засіб захисту, що вимагається, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.

Провадження у справі про банкрутство, на відміну від позовного провадження, призначенням якого є визначення та задоволення індивідуальних вимог кредиторів, має на меті задоволення сукупності вимог кредиторів неплатоспроможного боржника. Досягнення цієї мети є можливим за умови гарантування: 1) охорони інтересів кредиторів від протизаконних дій інших кредиторів; 2) охорони інтересів кредиторів від недобросовісних дій боржника, інших осіб; 3) охорони боржника від протизаконних дій кредиторів, інших осіб.
Це насамперед зумовлено специфікою провадження у справах про банкрутство, яка полягає у застосуванні спеціальних способів захисту її суб`єктів, особливостях процедури, учасників стадій та інших елементів, які відрізняють це провадження від позовного. 

Розгляд та захист порушених справ у межах справи про банкрутство має певні характерні особливості, що відрізняються від позовного провадження. Передусім це зумовлено специфікою провадження у справах про банкрутство, яка полягає у застосуванні специфічних способів захисту її суб`єктів, особливостях процедури, учасників стадій та інших елементів, які відрізняють це провадження від позовного. 

До таких засобів віднесено інститут визнання недійсними правочинів боржника та спростування майнових дій боржника у межах справи про банкрутство, закріплений у статті 42 КУзПБ, який є універсальним засобом захисту у відносинах неплатоспроможності та частиною єдиного механізму правового регулювання відносин неплатоспроможності.

Вказана норма направлена на захист прав та інтересів кредиторів та створює умови для максимально можливого задоволення грошових вимог за рахунок майна боржника.

Так, відповідно до положень частини першої - третьої статті 42 КУзПБ (в редакції на час відкриття провадження у справі про банкрутство відносно ТОВ «Дейвест» та звернення розпорядника майна з відповідним позовом), господарський суд у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора, поданою в порядку, визначеному статтею 7 цього Кодексу, може визнати недійсними правочини або спростувати майнові дії, вчинені боржником після відкриття провадження у справі про банкрутство або протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, якщо вони порушили права боржника або кредиторів, з таких підстав: 
- боржник виконав майнові зобов`язання раніше встановленого строку;
- боржник до відкриття провадження у справі про банкрутство взяв на себе зобов`язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим; 
- боржник здійснив відчуження або придбав майно за цінами, відповідно нижчими або вищими від ринкових, за умови що в момент прийняття зобов`язання або внаслідок його виконання майна боржника було (стало) недостатньо для задоволення вимог кредиторів; 
- боржник оплатив іншій особі або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів до боржника перевищувала вартість майна; 
- боржник узяв на себе заставні зобов`язання для забезпечення виконання грошових вимог.

Правочини, вчинені боржником протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора також з таких підстав:
- боржник безоплатно здійснив відчуження майна, взяв на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, відмовився від власних майнових вимог;
- боржник уклав договір із заінтересованою особою;
- боржник уклав договір дарування.

У разі визнання недійсними правочинів боржника з підстав, передбачених частиною першою або другою цієї статті, сторона за таким правочином зобов`язана повернути боржнику майно, яке вона отримала від боржника, а в разі неможливості повернути майно в натурі - відшкодувати його вартість грошовими коштами за ринковими цінами, що існували на момент вчинення правочину.

Строк, встановлений у статті 42 КУзПБ (три роки, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство), становить так званий «підозрілий період», у межах якого є найбільш вірогідним вчинення боржником правочинів, опосередковано спрямованих на завдання шкоди кредиторам боржника.

Верховний Суд у складі суддів судової палати для розгляду справ про      банкрутство Касаційного господарського у постанові від 28.10.2021 у справі № 911/1012/13 зауважив, що на відміну від вимог ЦК України та ГК України, законодавство про банкрутство (як стаття 42 КУзПБ, так і стаття 20 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» у редакції, чинній з 19.01.2013) не визначає вимоги до укладеного правочину, а врегульовує спеціальні правила та процедуру визнання недійсними правочинів, укладених боржником, щодо якого відкрито провадження у справі про банкрутство, та містить спеціальні положення щодо строків (сумнівного періоду протягом якого боржник вчиняє правочини), суб`єктів (осіб які мають ініціювати право визнання договорів недійсними) і переліку підстав, за наявності яких можна визнавати правочини недійсними. 

Верховний Суд також неодноразово зазначав, що з огляду на сферу регулювання законодавства про банкрутство, загалом і за змістом вищевказаних норм, вони є спеціальними щодо загальних, установлених ЦК України, підстав для визнання правочинів недійсними. Тобто ці норми передбачають додаткові, спеціальні підстави для визнання правочинів недійсними, які характерні виключно для правовідносин, що виникають між боржником і кредитором у процесі відновлення платоспроможності боржника чи визнання його банкрутом, та особливі наслідки задоволення вимог, заявлених в порядку норм законодавства про банкрутство (зокрема постанови від 05.04.2023 у справі № 906/43/22(906/459/22), від 05.03.2024 у справі № 910/4091/22(910/363/23) від 16.05.2024 у справі №925/1577/20(925/291/23).

Верховний Суд у складі суддів судової палати для розгляду справ про    банкрутство Касаційного господарського суду у постанові від    28.10.2021 у справі №911/1012/13 вказав, що критерієм для застосування норм статті 42 КУзПБ та статті 20 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», у тому числі і до заяв, поданих після введення в дію Кодексу України з процедур банкрутства, є дата відкриття провадження у справі про банкрутство.

Палата для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 28.10.2021 у справі №911/1012/13, уточнюючи правовий висновок, викладений у постанові палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.06.2021 у справі № 904/7905/16, на який посилається скаржник, про те, що при застосуванні статті 42 КУзПБ слід керуватися загальновизнаним принципом щодо дії законів у часі під час визнання правочину недійсним, згідно з яким відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину вказала наступне: 

"Так, дійсно, за загальновизнаним принципом права, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у ч. 1 ст. 58 Конституції України, згідно з якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце (рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 № 1- рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів).

Проте, на відміну від загальних норм (ЦК України та ГК України), як зазначено вище, застосування спеціальних норм законодавства про банкрутство можливо лише при наявності відкритого провадження у справі про банкрутство боржника, коли боржник перебуває в особливому правовому режимі, а відтак правочин (договір), укладений до відкриття провадження у справі про банкрутство, не може оцінюватись судом на предмет його відповідності/невідповідності вимогам законодавства про банкрутство, чинного на час укладення цього правочину.

Крім цього, потребує уточнення і висновок Верховного Суду у складі палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду, викладений у постанові від 02.06.2021 у справі № 904/7905/16, стосовно того, що передбачений ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства трирічний строк у будь-якому разі відраховується від дати відкриття провадження у справі про банкрутство.

Аналіз норм ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства дає підстави для висновку, що приписами цієї норми чітко визначено, що ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства підлягає застосуванню до правочинів, вчинених боржником після відкриття провадження у справі про банкрутство або протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, а відтак норма ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства, щодо відрахування трирічного строку, розширеному тлумаченню не підлягає."

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" №2971-IX від 20.03.2023, який набрав чинності 15.04.2023, внесено зміни до частини першої статті 42 КУзПБ та доповнено її таким способом захисту прав боржника та кредиторів, окрім визнання недійсними правочинів, як спростування майнових дій, вчинених боржником.

Отже враховуючи наведені вище висновки щодо темпорального критерію застосування статті 42 КУзПБ, Верховний Суд вважає вірним посилання розпорядника майна боржника та застосування судами попередніх інстанцій при розгляді позову у цій справі саме положень статті 42 КУзПБ у редакції Закону України №2971-IX від 20.03.2023, чинного на час відкриття провадження у цій справі про банкрутство ТОВ «Дейвест» (21.02.2024), адже зазначена норма не є нормою закону, якій повинен відповідати правочин чи дія, а визначає за яких обставин кредитору або арбітражному керуючому надається можливість оскаржити укладені боржником правочини чи дії. 

У зв`язку з викладеним Верховний Суд відхиляє протилежні доводи касаційної скарги. Колегія суддів також звертає увагу, що висновок Верховного Суду щодо темпорального критерію для застосування норм статті 42 КУзПБ вже викладений Верховним Судом у складі суддів судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у постанові від 28.10.2021 у справі №911/1012/13 і наразі відступу від цієї позиції не було, а тому колегія суддів  вважає безпідставними твердження скаржника про необхідність формування висновку Верховного Суду з цього питання. 

Колегія суддів також зауважує, що інститут спростування майнових дій боржника був закріплений положеннями статті 20 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» та повернутий законодавцем в процедури банкрутства Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 2971-IX від 20.03.2023, що свідчить, зокрема, про його необхідність та ефективність у питанні захисту прав та інтересів кредиторів та боржника. 

Ні Закон України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», ні КУзПБ не містять визначення майнових дій, вчинених боржником, проте, Верховний Суд, застосовуючи статтю 20 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» неодноразово надавав пояснення    майновим діям боржника в розумінні процедур банкрутства.

Так, зокрема:
- у постанові Верховного Суду у складі суддів судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського  суду від 30.10.2019 у справі №910/7827/17 вказано, що майнові дії боржника - це вид юридичних дій, як-то вчинки, що здійснені боржником або від імені боржника і мають матеріальний вираз у формі документу будь-якого правочину (угоди, договору), розпорядчого документу, акту, пов`язаного з волевиявленням боржника як суб`єкта правовідносин на відчуження майнових активів боржника або відмову від них;
- у постанові Верховного Суду від 19.11.2019 у справі №    908/1305/15-г суд вказав, що під майновими діями боржника, в контексті положень статті 20 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», слід розуміти юридичні дії, які є підставою для виникнення, зміни, припинення правовідносин, зокрема, виконання боржником зобов`язань за вже укладеним до початку відповідного року правочином (договором) на шкоду власним інтересам або інтересам інших кредиторів, виконання зобов`язання раніше встановленого строку (терміну), відмови від власних майнових вимог, сплати коштів кредитору або прийняття майна в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів до боржника перевищувала вартість майна, тощо;
- спростування майнових дій виступає як заперечення, відхилення, оспорення фактичних даних чи обставин, що визначають правомірність майнових дій боржника, та може мати форму визнання недійсними (незаконними, нечинними) дій боржника, які вчинені щодо розпорядження його майном на підставі рішень власника або його органів управління (керівника боржника, власника боржника, загальних зборів боржника тощо). Така правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 13.02.2019 у справі №    04/01/5026/1089/2011.

За подібного правового регулювання інституту спростування майнових дій боржника Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» та Кодексом України з процедур банкрутства, з огляду на мету та цілі процедур банкрутства, колегія суддів враховує наведені вище висновки щодо визначення поняття "майнових дій боржника".

Колегія суддів також зауважує, що згідно частин другої та третьої статті 13 ЦК України, при здійсненні своїх прав особа, зокрема, зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами, повинна утримуватися від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів. 

Обираючи варіант добросовісної поведінки, боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника, повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Доброчесний боржник повинен мати на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення (сатисфакцію) прав та правомірних інтересів кредитора (висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 28.11.2019 у справі №910/8357/18).

Верховний Суд у постанові у справі № 910/20146/20 (910/9531/22) зазначив, що у силу закону майно юридичної особи фактично є способом забезпечення майбутніх зобов`язань боржника перед третіми особами-кредиторами. 

За загальним правилом майнова сутність господарювання полягає у відносно еквівалентному обміні матеріальними цінностями задля забезпечення росту у суб`єкта господарювання виробництва товарів, надання послуг. Таким чином навмисне зменшення майнової основи суб`єкта господарювання без наявності підстав вважати, що таке зменшення буде компенсовано відносно рівним еквівалентом з боку контрагента, знижує можливість такого суб`єкта відповідати перед своїми кредиторами належним йому майном, що і виступає безпосередньою ознакою фраудаторності та її економічною сутністю. При цьому поява у майбутньому кредиторів у справі про банкрутство не впливає на економічну сутність фраудаторного правочину і не міняє фраудаторної природи такого правочину (див. пункти 86, 87 постанови Верховного Суду від 22.09.2022).

Верховний Суд звернув увагу, що добросовісність та розумність як принципи цивільного обороту (стаття 3 ЦК України) мають лежати в основі дій/бездіяльності всіх учасників обороту. Діяльність у підприємницькій сфері за загальним правилом має бути спрямована на отримання правомірного прибутку учасниками господарських відносин. Усі учасники господарських відносин повинні ухилятися від здійснення дій, що очевидно спрямовані на іншу мету, зокрема, виведення активів вже неплатоспроможного учасника господарського обороту. Таке виведення активів може здійснюватися шляхом безпосереднього очевидно нееквівалентного продажу/обміну майна особи, при якому здійснюється несправедливе зменшення майна особи як основи господарювання, так і шляхом набуття обов`язків шляхом укладення договору поруки за боргами третіх осіб, які є формально самостійними учасниками господарського обороту.

Апеляційний господарський суд у цій справі також обґрунтовано зауважив, що фраудаторним може виявитися будь-який правочин між учасниками цивільних правовідносин, майнові дії боржника, які вчинені на шкоду кредиторам, отже, такий правочин може бути визнаний недійсним, відповідна майнова дія може бути спростована в порядку позовного провадження у межах справи про банкрутство відповідно до статті 7 КУзПБ на підставі пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України як такі, що вчинені всупереч принципу добросовісності, та частин третьої, шостої статті 13 ЦК України з підстав недопустимості зловживання правом.

Судами попередніх інстанцій у цій справі встановлені наступні фактичні обставини:
- між ТОВ «Дейвест» та «Акріс Агро Груп» було укладено Договір підряду на виконання сільськогосподарських робіт №01/04/2021-01 від 01.04.2021, відповідно до умов якого ТОВ «Акріс Агро Груп», як замовник, доручає ТОВ «Дейвест», як підряднику, виконати комплекс робіт та послуг з вирощування зернових та/або бобових та/або олійних культур, зокрема, здійснити поставку та внесення «Аміаку рідкого технічного марки «Ак» на поля замовника;

- ТОВ «Дейвест», як підрядник, обумовлений обсяг робіт не виконав, у зв`язку з чим замовником було пред`явлено вимогу стосовно сплати передбачених договором штрафних санкцій та збитків в розмірі 16 359 109,50 грн та 72 537 501,40 грн;

- 27.02.2023 ТОВ «Дейвест» добровільно перерахувало на користь ТОВ «Акріс Агро Груп» 88 896 610,99 грн в якості збитків та оплати штрафних санкцій;

- станом на момент вчинення спірних майнових дій ТОВ «Дейвест» мало наступну заборгованість: перед ТОВ «Акріс Агро» на суму 616 028,16 грн;    перед ТОВ «Аграрні системні технології» на суму 46 740 000 грн; перед АТ «Банк Альянс» на суму 6 166 117,00 доларів США;

- про вказану заборгованість ТОВ «Дейвест» було достеменно відомо, оскільки заборгованість обліковується в фінансовій звітності, була підтверджена під час проведення інвентаризації, а заборгованість перед ТОВ «Акріс Агро» та ТОВ «Аграрні системні технології», крім того, повністю визнається боржником в межах справи про банкрутство;

-   ТОВ «Дейвест» було обізнане про відкриття провадження про стягнення заборгованості на користь АТ «Банк Альянс»; 

- протягом підозрілого періоду ТОВ «Дейвест» мало негативну тенденцію до збільшення непокритого збитку та зменшення вартості активів. Відповідно до балансу станом на 31.12.2022 вартість активів зменшилась на 266 772 тис.грн (на початок року становила 657 709 тис.грн, а на кінець - 390 937 тис. грн), непокритий збиток виріс на 128 883 тис.грн (на початок року становив 12 389 тис.грн, а на кінець - 141 272 тис.грн); 

- відповідно до балансу станом на 31.12.2023 вартість активів зменшилась на 110604 тис. грн (на початок року становила 390 738 тис.грн, а на кінець - 280 134 тис.грн), непокритий збиток виріс на 165 079 тис.грн (на початок року становив 141520 тис.грн, а на кінець - 306 599 тис.грн);

- підрядник (ТОВ "Дейвест") та замовник (ТОВ "Акріс-Груп") є пов`язаними юридичними особами, оскільки мають одного кінцевого бенефіціарного власника;

- відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань №402590638863 станом на момент вчинення спірних майнових дій (27.02.2023) кінцевим бенефіціарним власником ТОВ «Дейвест» була ОСОБА_1 ;

- відповідно до витягів з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань №210588285633 станом на момент вчинення спірних майнових дій (27.02.2023) кінцевим бенефіціарним власником ТОВ «Акріс Агро Груп» була ОСОБА_1 .

Суди виснували, що попри наведену збитковість, ТОВ «Дейвест» добровільно взяло на себе додаткові необґрунтовані витрати зі сплати штрафних санкцій та збитків на користь ТОВ «Акріс-Груп», в той час як мало реальну можливість спрямувати вказані грошові кошти на погашення заборгованості перед кредиторами або на господарську діяльність для отримання прибутку.
В контексті наведених вище правових норм та висновків, з огляду на встановлені судами попередніх інстанцій у цій справі обставини, колегія суддів погоджується з висновком судів попередніх інстанцій, що перерахування суми штрафних санкцій однією особою на користь іншої особи, які мають одного кінцевого бенефіціарного власника, в підозрілий період під час наявності значного розміру кредиторської заборгованості протирічить принципу розумності та добросовісності в господарських відносинах, а також суті правовій природі забезпечення виконання зобов`язань.

Відтак з`ясувавши, що ТОВ «Дейвест», який здійснив виплату грошових коштів, вчинив дії, пов`язані зі зменшенням його платоспроможності після виникнення у нього грошових зобов`язань перед іншими кредиторами, діяв очевидно недобросовісно та зловживав правами стосовно інших кредиторів. 

Суд апеляційної інстанції обґрунтовано вказав, що, в даному випадку, спростування відповідної фраудаторної майнової дії боржника по перерахуванню відповідачеві - 2 штрафу та збитків у загальному розмірі 88 896 610,90 грн та повернення цих коштів боржнику забезпечує формування якнайбільшої ліквідаційної маси боржника, як гарантії виконання зобов`язань боржника перед його кредиторами.

Щодо доводів скаржника про неврахування судами попередніх інстанцій висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 16.06.2022 у справі №    905/813/20 та обрання позивачем неефективного та неналежного способу захисту, колегія суддів зазначає таке.

У вказаній постанові (п. 143 на неврахуванні якого наполягає скаржник) суд дійшов висновку, що «системне та телеологічне, тобто цільове - з урахуванням предмету правового регулювання та мети Кодексу - тлумачення статті 42 КУзПБ приводить до висновку, що для цілей правового регулювання правовідносин у сфері банкрутства, унеможливлення зловживань зі сторони боржника та захисту інтересів кредиторів, дії боржника, в т.ч. перерахування грошових коштів на користь третьої особи (за відсутності укладення договору у т.ч. у спрощений спосіб - у такому разі предметом оспорення є сам правочин), що мають юридичним наслідком зменшення майнових активів боржника (незалежно від кваліфікації такого юридичного факту) можуть оспорюватися та визнаватися недійсними на підставі положень статті 42 КУзПБ, адже є тим способом захисту, який дозволяє з максимальною ефективністю забезпечити відновлення порушених прав внаслідок вчинення боржником дій із використанням права на шкоду».

У справі № 905/813/20 предметом позову було визнання недійсним правочинів боржника щодо перерахувань, здійснених боржником на користь третьої особи на підставі статті 42 КУзПБ в редакції до змін Законом України від 20.03.2023 №2971-ІХ. Фактично у межах цієї справи було встановлено відсутність у розпорядженні ліквідатора боржника відповідного правочину задля подання позову про його недійсність, тому суд касаційної інстанції дійшов висновку про необхідність розповсюдження інституту визнання недійсним на дії боржника, в тому числі щодо перерахування грошових коштів на користь третьої особи.
Водночас, на думку суду, це не означає, що зміна діючого законодавства та повернення Законом України від 20.03.2023 №2971-ІХ спростування майнової дії до специфічних способів захисту, передбачених статтею 42 КУзПБ, виключає можливість спростування окремої майнової дії боржника, вчиненої на виконання укладеного ним правочину, якщо саме така окрема неправомірна або формально правомірна дія спричинила наслідки, передбачені статтею 42 КУзПБ.

Відтак колегія суддів відхиляє доводи скаржника про обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту порушеного права боржника. 

В контексті оцінки ефективності та належності обраного позивачем у цій справі способу захисту, суд апеляційної інстанції також вірно зазначив, що метою застосування спростування майнових дій є не спростування саме по собі, а повернення до ліквідаційної маси певного майна, відтак є цілком обґрунтованим та доцільним спростовувати майнові дії, вчинені боржником за укладеним правочином (договором) на шкоду власним інтересам або інтересам інших кредиторів, без визнання його недійсним. Наведене також спростовує доводи ТОВ "Акріс-Груп" із посиланням на постанову Верховного Суду від 11.12.2019 у справі №922/761/19 про те, що суди проігнорували доводи скаржника в цій частині. 

Враховуючи викладене, Верховний Суд дійшов висновку, що доводи касаційної скарги про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення процесуального права під час ухвалення оскаржуваних судових рішень про задоволення позову розпорядника майна боржника не знайшли свого підтвердження під час касаційного перегляду, натомість  зводяться до незгоди ТОВ «Акріс-Груп» із прийнятими рішеннями. 

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть різнитися залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 указаної Конвенції, може бути визначене тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява №63566/00, пункт 23). 

Верховний Суд дійшов висновку, що скаржникові було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків судів попередніх інстанцій.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 308 ГПК України за результатами розгляду касаційної скарги суд касаційної інстанції має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (стаття 309 ГПК України).

Верховний Суд, переглянувши оскаржувані судові рішення в межах наведених у касаційній скарзі доводів, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, вважає, що судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для їх зміни чи скасування немає.

Окрім того, частиною третьою статті 332 ГПК України передбачено, що суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Оскільки ухвалою від 17.12.2024 Верховний Суд зупинив виконання рішення Господарського суду міста Києва від 18.09.2024 та постанови Північного апеляційного господарського суду від 12.11.2024 у справі    №910/18632/23(910/9049/24) до закінчення їх перегляду в касаційному порядку, їх виконання слід поновити.

Судові витрати

У зв`язку з тим, що суд відмовляє в задоволенні касаційної скарги та залишає без змін ухвалені судові рішення, витрати зі сплати судового збору за розгляд касаційної скарги на підставі статті 129 ГПК України покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 240, 300, 301, 304, 308, 309, 314, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Акріс Агро Груп» залишити без задоволення.

2. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 12.11.2024 та рішення Господарського суду    міста Києва    від 18.09.2024 у справі №910/18632/23(910/9049/24)  залишити без змін.

3. Поновити виконання рішення Господарського суду міста Києва від 18.09.2024 та постанови Північного апеляційного господарського суду від 12.11.2024 у справі №910/18632/23 (910/9049/24).

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя                                                                           Огороднік К.М.

Судді                                                                                          Картере В.І.

                                                                                          Пєсков В.Г.