КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД  

Апеляційне провадження                                                             Доповідач- Ратнікова В.М.
№ 22-ц/824/5280/2025
 
П О С Т А Н О В А
 
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
  м. Київ                                                                                  Справа № 381/2768/24

10 березня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів  Судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді  - Ратнікової В.М.
суддів                         - Борисової О.В.    
                                    - Левенця Б.Б.
при секретарі             - Уляницькій М.В.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 адвоката Ковбаси Олега Станіславовича на заочне рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 04 листопада 2024 року, ухвалене під головуванням судді Осаулової Н.А., у цивільній справіза позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,-
 
в с т а н о в и в:
 
У червні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.
Позовні вимоги обгрунтовував тим, що 28 жовтня 2021 року між ним, як позикодавцем, та  ОСОБА_2, як позичальником,укладено договір позики, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко І.Л. та зареєстровано в реєстрі за №4155. За умовами вказаного договору позикодавець передав позичальнику грошові кошти у сумі                      132 225,20 грн., що прирівняні до іноземної валюти та за курсом НБУ на день укладення договору позики становить 5 014,00 доларів США. Також відповідачем було складено заяву, якою підтверджено отримання грошових коштів. 
За умовами договору сторони погодили, що повернення грошей здійснюється у        м. Києві у готівковій формі у наступному порядку: 28.11.2021 - повернення грошової суми в гривні, еквівалент якої становить 188,00 доларів США, 28.12.2021 - повернення грошової суми в гривні, еквівалент якої становить 188,00 доларів США, 28.01.2022 - повернення грошової суми в гривні, еквівалент якої становить 4 638,00 доларів США
Останній платіж за договором позики повинен був здійснений позичальником не пізніше 28 січня 2022 року, однак відповідачем грошові кошти у повному обсязі не повернуто, взяті на себе зобов`язання ОСОБА_2 не виконано.
За умовами п. 4 договору позики, що погоджені сторонами, визначено штрафні санкції, а саме- пеню у розмірі 10 % від суми заборгованості за кожен день затримки платежу.
Відповідач як боржник, що прострочив виконання грошового зобов`язання, на підставі положень статті 625 ЦК України зобов`язана також сплатити суму боргу з урахуванням інфляційної складової та трьох процентів річних.
Посилаючись на неналежне виконання позичальником ОСОБА_2 своїх зобов`язань, внаслідок чого утворилась заборгованість, позивач ОСОБА_1 просив суд стягнути з  ОСОБА_2 на його заборгованість за договором позики від 28 жовтня 2021 року: 203 067,00 грн, що на 31 травня 2024 становить еквівалент 5 014,00 доларів США; 3 497,18 грн, що на 31 травня 2024 становить еквівалент 86,35 доларів США, в якості інфляційних нарахувань;491,27 грн, що на 31 травня 2024 становить еквівалент 12,13 доларів США, - 3 % річних від простроченої суми грошового зобов`язанням; 598 023,00 грн, що на 31 травня 2024 становить еквівалент 14 766,00 доларів США, в якості пені за прострочення виплати заборгованості, а всього заборгованість за вищевказаними договорами на загальну суму в розмірі 805 078,44 грн, що на 31 травня 2024 становить еквівалент 19 878,48 доларів США. Стягнути з ОСОБА_2 на його користь в порядку розподілу судових витрат: 8 050,78 грн судового збору.  
Заочним рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 04 листопада 2024 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позикизадоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти боргу за договором позики від 28.10.2021 в сумі                              132 225,20 грн, пеню у розмірі 5 879,49 грн, 3% річних 320,02 грн та інфляційні втрати 2 276,88 грн, а загалом 140 701,59 грн.
У задоволенні іншої частини вимог позову - відмовлено.
Стягнуто з  ОСОБА_2  на користь  ОСОБА_1 судовий збір у сумі 1 407,02 грн.
Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Ковбаса Олег Станіславович подав апеляційну скаргу, в якій за результатом апеляційного перегляду справи просить скасувати заочне рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 04 листопада 2024 року та ухвалити нове судове рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 28 жовтня 2021 рокуу розмірі  203 067,00 грн (еквівалент                        5 014,00 доларів США станом на 31 травня 2024 року) - заборгованість за договором позики від 28 жовтня 2021 року; 3 497,18 грн (еквівалент 86,35 доларів США станом на 31 травня 2024 року) - інфляційні нарахування за період з 28 січня 2022 року по 23 лютого 2022 року; 491,27 грн (еквівалент 12,13 доларів США станом на 31 травня 2024 року) - 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 28 січня 2022 року по 23 лютого 2022 року; 598 023,00 грн (еквівалент 14 766,00 доларів США станом на 31 травня 2024 року) - неустойка за прострочення виплати заборгованості за період з 28 січня 2022 року по 23 лютого 2022 року, а  всього заборгованість за вищевказаним договором становить 805 078,44 грн (еквівалент                        19 878,48 доларів США станом на 31 травня 2024 року). Вирішити питання про розподіл судових витрат у справі.
В обґрунтування змісту вимог апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено при неправильному застосуванні норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції правильно визначивши періоди, за які підлягають стягненню штрафні санкції (неустойка), фактичний розрахунок цієї неустойки здійснив за інший період, із вказівкою інших днів, що суперечить як мотивувальній частині рішення суду, так і розрахункам, наведеним у позовній заяві відповідно до змісту договору позики. 
До того ж, суд першої інстанції безпідставно послався на положення «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» для зменшення розміру штрафних санкцій (неустойки), оскільки ця норма не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, що випливають із умов цивільного договору позики. 
Також суд першої інстанції необґрунтовано визначив, що позика підлягає поверненню в національній валюті (гривні), ігноруючи пряму вказівку умов договору позики, за якими зобов`язання виражені в доларах США. При цьому, суд першої інстанції помилково врахував курс обміну гривні до долара США, застосувавши курс на день платежу, який не відповідає офіційному курсу НБУ на дату подання позовної заяви. 
Суд першої інстанції здійснив помилковий розрахунок інфляційних втрат та 3% річних, що призвело до заниження суми, яка підлягає стягненню, і порушення принципу справедливості.
Здійснюючи обрахунок 3 % річних та інфляційних втрат відповідно до ст. 625 ЦК України, суд першої інстанції не навів детального розрахунку. Відсутність таких обґрунтувань, на переконання сторони позивача, робить рішення суду в цій частині неповним і необґрунтованим.
Вважає, що у позовній заяві надано чіткий і деталізований розрахунок інфляційних втрат для кожного періоду прострочення.
Позивачем подана заява про відшкодування відповідачем витрат на професійну правничу допомогу. Докази, які позивач сплатив чи має сплатити у зв`язку з розглядом справи, будуть надані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду. Орієнтовна сума витрат на правничу допомогу становить 16 500,00 грн.
Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.
В судовому засіданні 17 лютого 2025 року представник позивача ОСОБА_1 адвокат Ковбаса Олег Станіславович повністю  підтримав  доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.  В судове засідання  10 березня  2025 року  представник  позивача  не з`явився, про день та час розгляд справи судом повідомлений,  10 березня 2025 року подав заяву про  розгляд справи у його відсутності. З огляду на зазначене, суд вважає можливим подальший розгляд справи  у відсутності представника позивача.
Відповідачка  ОСОБА_2 в судове  засідання повторно не з`явилась, про день та час розгляду справи судм повідомлена у встановленому законом порядку, а тому  суд вважає можливим розгляд справи у її відсутності.
 Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., обговоривши доводи апеляційної скарги, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга представника позивача ОСОБА_1 адвоката Ковбаси Олега Станіславовича підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що 28 жовтня 2021 року  ОСОБА_1 (позикодавець) та    ОСОБА_5 (позичальник) уклали договір позики, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко І.Л. та зареєстровано в реєстрі за №4155.
За умовами п. 1 договору позики, позикодавець передав, а позичальник прийняв у позику грошові кошти у сумі 132 225,20 грн., що на день укладення договору за офіційним курсом НБУ еквівалентно 5014,00 доларів США, які позичальник зобов`язується повернути позикодавцю не пізніше 28 січня 2022 року.
Як вказано у п. 2 договору позики, повернення позиченої суми грошових коштів повинне проходити у м. Києві, у готівковій формі, у такому порядку: 28.11.2021 - повернення грошової суми в гривні, еквівалент якої становить 188,00 доларів США, 28.12.2021 - повернення грошової суми в гривні, еквівалент якої становить                           188,00 доларів США, 28.01.2022 - повернення грошової суми в гривні, еквівалент якої становить 4 638,00 доларів США.
Як вказано у п. 4 договору позики, у разі несвоєчасного повернення грошових коштів за цим договором позичальник сплачує позикодавцю за кожен день прострочення неустойку у розмірі 10% від позиченої суми
Позичальник своїм підписом у цьому договорі підтверджує факт отримання грошових коштів від позикодавця (п. 9 договору позики).
Крім того, факт отримання грошових коштів від  ОСОБА_1 у сумі 5014,00 доларів США позичальник   ОСОБА_5 підтвердила у власноручно написаній заяві від 28.10.2021 року. 
Про кожен факт повернення грошових коштів за даним договором позикодавець надає позичальнику власноручно підписану ним розписку про отримання грошових коштів (п. 3 договору позики).
Задовольняючи частково позовні вимоги  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, суд першої інстанції вказав на те, що за договором позики відповідач отримала грошові кошти у гривні і зобов`язалась їх повернути саме у гривні. Тобто, сума неповернутих коштів складає 132 225,20 грн. При цьому, сторона позивача помилково визначила еквівалент суми за офіційним курсом НБУ станом на 31.05.2024 року (день складання позовної заяви), а не за курсом, який погоджено сторонами відповідно до умов договору позики.
Розглянувши справу у межах заявлених вимог, судом першої інстанції здійснив розрахунок пені від неповернутої суми за кожен період, визначеної у гривневому еквіваленті: 
1) з 29.11.2021 грн. по 23.02.2022 року 10 % від неповернутої суми 4 957,79 грн. складає 459,779 грн. в день. Кількість днів прострочення 87 днів. Сума пені складає                    43 132,77 грн. (459,779 грн.*79 днів);
          2) з 29.12.2021 року по 23.02.2022 року, 10 % від неповернутої суми 4 957,79 грн. складає 459,779 грн. в день. Кількість днів прострочення 57 днів. Сума пені складає                 28 259,40 грн. (459,779 грн.*59 днів); 
         3) з 29.01.2022 року по 23.02.2022 року, 10 % від неповернутої суми                                 122 309,63 грн. складає 12 230,963 грн. в день. Кількість днів прострочення 26 днів. Сума пені складає 318 005,04 грн. (12 230,963 грн.*26 днів). 
         Тобто, загальна сума пені за вказані періоди складає 389 397,21 грн.
Судом першої інстанції обраховано розмір 3% річних та інфляційних втрат за допомогою програми «Ліга-Закон» у розділі «Корисні інструменти» за наступні періоди: 1) з 29.11.2021 грн. по 23.02.2022 року, враховуючи неповернуті кошти                         4 957,79 грн., сума 3% річних складає 35,45 грн., а інфляційні втрати - 175,42 грн.; 
2) з 29.12.2021 року по 23.02.2022 року, враховуючи неповернуті кошти                           4 957,79 грн., сума 3% річних складає 23,23 грн., а інфляційні втрати 144,81 грн.; 
3) з 29.01.2022 року по 23.02.2022 року, враховуючи неповернуті кошти                        122 309,63 грн., сума 3% річних складає 261,37 грн., а інфляційні втрати -  1 956,95 грн. Тобто, загальний розмір, нарахованих за ст. 625 ЦК України 3% річних складає                   320,02 грн. та інфляційні втрати - 2 276,88 грн.
За результатами розгляду справи суд першої інстанції вирішив стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти боргу за договором позики  від 28.10.2021 в сумі 132 225,20 грн, пеню у розмірі 5 879,49 грн., 3% річних 320,02 грн. та інфляційні втрати 2 276,88 грн., а загалом 140 701,59 грн., що є наслідком часткового задоволення позову.
Суд апеляційної інстанції не погоджується з такими висновками суду першої інстанції ,з огляду на наступне.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону заочне рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 04 листопада 2024 року, не відповідає.
Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
За правилом частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно зі статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
У відповідності до положень статті 11 ЦК України договір є основною підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.
Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
За своєю суттю договір чи розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який підтверджує укладення договору, визначає його умови, а також засвідчує отримання позичальником від кредитора певної грошової суми або речей.
Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, у разі відсутності цієї істотної умови договір вважається неукладеним. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передання грошей або речей, не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей.
Таким чином, факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання (як певний проміжок часу) є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд у справах цієї категорії.
У разі встановленні факту неотримання позичальником грошей або речей від позикодавця договір позики вважається неукладеним.
Такий правовий висновок викладений, зокрема, у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 629/5364/13-ц (провадження № 61-22477св18), від 26 лютого 2020 року у справі  № 205/5292/15-ц (провадження № 61-3741св19).
Недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, є підставою вважати правочин недійсним  (стаття 215 ЦК України).
Колегія суддів звертає увагу на те, що однією із засад цивільного законодавства є добросовісність.
Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частинами першою-другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.
У справі, що переглядається, суд першої інстанції встановив, що не спростовано матеріалами справи та відповідачем, що відповідно до договору позики від 28.10.2021 року, розписки (заява) від 28.10.2021 року   ОСОБА_5 а рукописно підписала вказані документи про отримання у борг від ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 5014,00 доларів США. Зобов`язалася повернути зазначені кошти у готівковій формі у такому порядку: 28.11.2021 - повернення грошової суми в гривні, еквівалент якої становить 188,00 доларів США, 28.12.2021 - повернення грошової суми в гривні, еквівалент якої становить 188,00 доларів США, 28.01.2022 - повернення грошової суми в гривні, еквівалент якої становить 4 638,00 доларів США.
Відповідачка булаповністю ознайомлена з умовами позики, сумою позики, строком повернення грошових коштів шляхом підписаннядоговору позики від 28.10.2021 року, розписки від 28.10.2021 року.Проте, позика в сумі 5014,00 доларів США у строки, визначені договором позики № 15/07/19-1 від 15.07.2019 року, додатковою угодою від 28.10.2021року, розпискою від від 28.10.2021 року,  залишилася не повернутою.
Разом із цим, суд першої інстанції стягнув з  ОСОБА_3 ої  ОСОБА_6 и на користь позивача заборгованість за  договором позики у розмірі 132 225,20 грн, тобто,  евівалент заборгованості у доларах США за курсом, який погоджено сторонами відповідно до умов договору позики.
З такими висновками суду першої інстанції апеляційний суд не погоджується, оскільки у справі, яка переглядається апеляційним судом встановлено, що сторонами було укладено договір  позиики за яким кошти були передані  в іноземній валюті (долари США). Тому суму заборгованості за  договором позики слід стягувати в доларах США.
Вказане узгоджується з правовими висновками, викладеними Верховним Судом у постановах: від 10 січня 2024 року у справі № 202/29556/13 (провадження                                  № 61-12349св21), від 14 липня 2021 року у справі № 759/11740/15-ц (провадження                 № 61-45св21), від 12 жовтня 2023 року у справі № 308/3956/15-ц (провадження                      №  61-8074св22) та інших.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі      № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19) зазначено про те, що у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто, таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. Водночас, з огляду на приписи частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Зазначення судом у рішенні двох грошових сум, які потрібно стягнути з боржника, внесло двозначність у розумінні суті обов`язку боржника, який може бути виконаний примусово. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривнях стягувачеві має бути перерахована зазначена у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривнях.
Подібні правові висновки викладено Верховним Судом у поставах: від 01 лютого 2023 року у справі № 202/7130/20 (провадження № 61-9511св22), від 15 листопада 2023 року у справі № 369/8122/21 (провадження № 61-10799св23).
Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 500/5194/16 (провадження № 14-81цс24) вказано: «…якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, що у випадку наявності спору між сторонами та його вирішення судом відповідає дню виконання судового рішення»; «Посилання відповідача на те, що сума, яка підлягає сплаті у гривнях, визначається на день подання позову, не ґрунтується на нормах матеріального права»; «Водночас при стягненні судом заборгованості в еквіваленті іноземної валюти за курсом Національного банку України на день виконання рішення в судовому рішенні зазначається лише одна сума боргу (в іноземній валюті), а сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається державним/приватним виконавцем на момент здійснення боржником платежу в ході виконання судового рішення» (пункти 60, 61, 64).
Подібні правові висновки також викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження                     № 14-465цс18).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Відтак, колегія суддів приходить до висновку про необхідність стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості за основним боргом у розмірі 5014,00 доларів США.
Цивільно-правова відповідальність - це покладення на порушника невигідних правових наслідків, що ґрунтуються на умовах договору або законі та які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у покладенні на цю особу нового додаткового обов`язку.
Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).
Відповідно до положень статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Як вказано у п. 4 договору позики, у разі несвоєчасного повернення грошових коштів за цим договором позичальник сплачує позикодавцю за кожен день прострочення неустойку у розмірі 10% від позиченої суми. Тобто, 5014,00 доларів США х 10% =501,14 доларів за день.
Поряд з цим, зміст десятої, одинадцятої статті 265 ЦПК України визначає, що суд може зазначити в рішенні про нарахування відсотків або пені до моменту виконання рішення, дає можливість виснувати, що суд вчиняє такі дії на вимогу позивача. За власною ініціативою суд не може зазначити в рішенні про таке подальше нарахування відсотків або пені на майбутнє.
Таке розуміння відповідає змісту частини першої статті 13 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
За змістом цієї загальної засади суд, вирішуючи спір, обмежений сформульованими учасниками справи вимогами, тому вирішення спору судом безпосередньо залежить від вимоги адресованої суду.
Отже, суд (за загальним правилом та якщо про це немає спеціальної норми права) не має права вийти за межі сформульованих і заявлених позивачем вимог, оскільки це суперечитиме принципу диспозитивності судочинства у приватноправових відносинах.
Вочевидь, такі вимоги не є надмірно формальними, оскільки їх реалізація забезпечує дотримання й іншого засадничого принципу судового процесу - принципу змагальності сторін, за яким кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом, а також кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Наведене підтверджується й тим, що нарахування коштів, передбачених частинами десятою, одинадцятою статті 265 ЦПК України, присуджується за невиконання відповідачем свого приватноправового обов`язку перед позивачем, який було підтверджено судовим рішенням, тому ці кошти захищають приватний інтерес позивача, а не публічний інтерес держави, а отже можуть накладатися судом саме за ініціативою позивача.
З наданого позивачем розрахунку вбачається, що позивач розраховує пеню за період 1, 2 із розрахунку 18,80 доларів США за день, за 3 період 463,80 доларів США за день.
Оскільки суд не має права вийти за межі сформульованих і заявлених позивачем вимог, враховуючи наданий розрахунок позивача, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача пені в загальній сумі 2 306,20 доларів США, з розрахунку по складовій пені в межах строку кредитування: 1 період прострочення з 29 листопада 2021 року по 28 січня 2022 року (61 день х 18,80 доларів США = 1259,60 доларів США; 2 період прострочення з 29 грудня 2021 року по 28 січня 2022 року (31 день х 18,80 доларів США = 582,80 доларів США; 3 період з 28 січня 2022 року по 28 січня 2022 року (1 день х 463,80 доларів США).
Відповідно до частин першої та другої статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошових зобов`язань. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що три проценти річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення, а тому при обрахунку трьох процентів річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18).
Оскільки умови договору, укладеного між сторонами, залишаються невиконаними відповідачем на теперішній час, то суд апеляційної інстанції приходить до висновку про наявнісь підстав для  стягнення з відповідача на користь позивача 3 процентів річних в загальній сумі 12,13 доларів США, з розрахунку: 1 період прострочення з 29 листопада 2021 року по 23 лютого 2022 року (87 день) 1,34 доларів США (188,00 x 3 % x 87 : 365 : 100); 2 період прострочення з 29 грудня 2021 року по 23 лютого 2022 року (57 день) 0,88 доларів США (188,00 x 3 % x 57 : 365 : 100); 3 період з 29 січня 2022 року по 23 лютого 2022 року (26 днів) 9,91 доларів США (4 638,00 x 3 % x 26 : 365 : 100).
Зазначений розмір 3 % річних в порядку ст. 625 ЦК України визначений з урахуванням пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, відповідно до яких у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
За змістом статті 1 Закону України від 03 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.
Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.
Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня, іноземна валюта індексації не підлягає.
Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.
Разом з тим, у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.
У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти.
Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 22.06.2020 у справі № 752/10525/16-ц, постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2020 у справі № 296/10217/15-ц.
Враховуючи вищевикладене, а також те, що умовами договору позики сторони визначили, що позичальник бере на себе зобов`язання повернути кошти в доларах США, то сума інфляційних втрат стягненню з відповідача не підлягає.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною у практиці ЄСПЛ (рішення у справах «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
В оскаржуваному рішенні суд першої інстанції в достатній мірі не виклав мотиви, на яких воно базується, адже право на захист може вважатися ефективним тільки тоді, якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто, належним чином судом вивчені усі їх доводи, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення ЄСПЛ у справах «Мала проти України»; «Суомінен проти Фінляндії»).
Колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції не надав належну правову оцінку доказам, які містяться в матеріалах справи, не встановив обставин, що мають значення для вирішення спору, дійшов  передчасного висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідпача на користь позивача заборгованості за договором позики в гривневому еквіваленті, а також пені, трьох процентів річних та інфляціних втрат з підстав зазначених в оскаржуваному рішенні.
Відтак, формальний підхід суду першої інстанції до вирішення справи не сприяє здійсненню ефективного правосуддя, спрямованого на прийняття законного та справедливого рішень, а також захисту прав та інтересів учасників судового розгляду.
Враховуючи зазначене, оцінивши в сукупності докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника позивача ОСОБА_1 адвоката Ковбаси Олега Станіславовича підлягає частковому задоволенню, заочне рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 04 листопада 2024 рокускасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задовалення позовних вимог та стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості за договором позики від 28 жовтня 2021 року в сумі                        7 332,33 доларів США, що складається із заборгованості за основним боргом у розмірі 5014,00 доларів США, пені за несвоєчаснє виконаного грошового зобов`язання у розмрі 2 306,20 доларів США, трьох процентів річних від простроченої суми у розмірі                  12,13 доларів США. У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.
Згідно вимог ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Ковбаси Олега Станіславовича задоволено частково, рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове судове рішення про часткове задоволення позовних вимог,  колегія суддів вважає, що необхідно стягнути  ОСОБА_2  на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги у розмірі 7 424,83 грн.
Керуючись  ст.ст.  6, 11, 203, 207, 549, 625, 626, 627, 1046, 1047 ЦК України, ст.ст. 13, 81, 89, 265, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Ковбаси Олега Станіславовича задовольнити частково.
Заочне рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 04 листопада 2024 рокускасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позов  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ) заборгованість за договором позики від 28 жовтня 2021 року в сумі 7 332,33 доларів США, що складається із заборгованості за основним боргом у розмірі 5014,00 доларів США, пені за несвоєчаснє виконаного грошового зобов`язанняу розмрі 2 306,20 доларів США, три проценти річних від простроченої суми у розмірі 12,13 доларів США.
У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ) витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги у розмірі 7 424,83 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. 
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

 
         Головуючий:                                       Судді: