ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
30 квітня 2025 року
м. Київ
 
справа № 2-1014/10
провадження № 61-2861 св 23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
судді-доповідача - Пророка В. В.,
суддів:          Грушицького А. І., Карпенко С. О., Литвиненко І. В., Петрова Є. В.,
 
учасники справи:
заявник	-	Центральний відділ державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Київ) в особі старшого державного виконавця Колос А. О.,	
боржник у виконавчому провадженні:	
 	-	ОСОБА_1 ,	
зацікавлена особа:	
 	-	Товариство з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк»,	
 
розглянувши в порядку письмового провадження справу за поданням старшого державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто  Київ)  Колос  А.  О.  про  видачу  дубліката  виконавчого  листа  у  справі № 2-1014/10 відносно боржника   ОСОБА_1 ,
 
за касаційною скаргою Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Київ) на ухвалу Придніпровського районного суду міста Черкаси від 22 листопада 2022 року, постановлену суддею Кондрацькою Н. М., та постанову Черкаського апеляційного суду від 25 січня 2023 року, ухвалену колегією суддів у складі Карпенко О. В., Бородійчука В. Г., Василенко Л. І.,
 
ІСТОРІЯ СПРАВИ
 
Короткий зміст позовних вимог
 
1.           У серпні 2022 року старший державний виконавець Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Київ) Колос А. О. (далі - ЦВДВС у місті Черкаси та державний виконавець) звернувся до суду із поданням про видачу дубліката виконавчого листа від 21 грудня 2010 року № 2-1014, виданого Придніпровським районним судом міста Черкаси, який передбачає стягнення з  ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» (далі - ТОВ «Укрпромбанк») боргу у сумі 248 313,51 грн (далі - виконавчий лист від 21 грудня 2010 року) для подальшого здійснення відповідного виконавчого провадження № НОМЕР_2 (далі - ВП № НОМЕР_2).
 
2.           Зазначене подання обґрунтоване тим, що на виконанні у ЦВДВС у місті Черкаси з 20 листопада 2019 року та по момент відповідного звернення перебуває ВП № НОМЕР_2 з примусового виконання виконавчого листа від 21 грудня 2010 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Укрпромбанк» зазначеного боргу. Тобто це виконавче провадження відкрите та не завершене. Водночас у матеріалах ВП № НОМЕР_2 відсутній оригінал виконавчого листа від 21 грудня 2010 року.
 
3.           ЦВДВС у місті Черкаси вказує на те, що воно отримало ухвалу Придніпровського районного суду міста Черкаси від 29 квітня 2015 року, у якій суд дійшов висновку про заміну ТОВ «Укрпромбанк» на його правонаступника - Товариство з обмеженою відповідальністю «Інвестиційна компанія «ІФГ «Капітал» (далі - ТОВ «ІК «ІФГ «Капітал») щодо прав, захищених рішенням Придніпровського районного суду міста Черкаси від 20 липня 2010 року у справі № 2-1014/10.
 
4.           26 лютого 2018 року державним виконавцем винесена постанова про повернення виконавчого листа від 21 грудня 2010 року стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (у актуальній редакції далі - Закон про виконавче провадження), у якій стягувачем визначене ТОВ «ІК «ІФГ «Капітал». Отже цьому товариству й повертався оригінал зазначеного виконавчого листа.
 
5.           24 травня 2018 року постановою Апеляційного суду Черкаської області скасована зазначена ухвала Придніпровського районного суду міста Черкаси від 29 квітня 2015 року про зміну стягувача з ТОВ «Укрпромбанк» на ТОВ «ІК «ІФГ Капітал».
 
6.           Також при перевірці даних Автоматизованої системи виконавчого провадження (АСВП) та матеріалів ВП № НОМЕР_2 встановлено, що державним виконавцем не виносилась постанова про заміну сторони цього виконавчого провадження, якую б було замінено стягувача з ТОВ «Укрпромбанк» на ТОВ «ІК «ІФГ Капітал».
 
7.           15 квітня 2019 року відповідно до постанови про перевірку ВП № НОМЕР_2 начальником ЦВДВС у місті Черкаси була скасована зазначена постанова від 26 лютого 2018 року про повернення виконавчого документа стягувачу при примусовому виконанні виконавчого листа від 21 грудня 2010 року.
 
8.           ЦВДВС у місті Черкаси вказує, що станом на 08 серпня 2022 року ВП № НОМЕР_2 відкрите та не завершене, однак у його матеріалах відсутній оригінал виконавчого листа від 21 грудня 2010 року. Тому з метою подальшого виконання відповідного рішення суду, заявник просить видати дублікат цього виконавчого листа.
 
Короткий зміст судових рішень судів попередніх інстанцій
 
9.           Ухвалою Придніпровського районного суду міста Черкаси від 22 листопада 2022 року, залишеною без змін постановою Черкаського апеляційного суду від 25 січня 2023 року, у задоволенні подання державного виконавця відмовлено.
 
10.        Суд першої інстанції мотивував своє судове рішення тим, що йому, за виключенням довідки ЦВДВС у місті Черкаси від 24 грудня 2021 року про втрату виконавчого листа від 21 грудня 2010 року під час пересилки, не надані будь-які інші докази втрати оригіналу цього виконавчого листа, зокрема які б пояснювали за яких обставин відбулась втрата під час пересилки, звідки та до якої установи здійснювалось перенаправлення цього виконавчого листа, тощо, або існування інших об`єктивних підстав відсутності цього виконавчого листа у матеріалах ВП № НОМЕР_2. Тобто заявник не навів належним чином факт втрати виконавчого листа від 21 грудня 2010 року, а видача його дубліката, за цих обставин, може призвести до подвійного стягнення з боржниці.
 
11.        Також суд першої інстанції звернув увагу на те, що норми законодавства, на які посилається державний виконавець у своєму поданні, зокрема частина шоста статті 12 Закону про виконавче провадження та підпункт 17.4 підпункту 17 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у актуальній редакції далі - ЦПК України, а також для скорочення - підпункт 17.4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України), не можуть бути застосовані судом при вирішенні питання про видачу дубліката виконавчого листа за поданням державного виконавця, оскільки ці норми регулюють право звернення саме стягувача із такою вимогою до закінчення строку, встановленого для пред`явлення виконавчого документа до виконання, або в разі пропуску такого строку.
 
12.        Додатково суд першої інстанції вказав, що вже відмовляв державному виконавцю своєї ухвалою від 24 січня 2022 року у задоволенні іншого аналогічного клопотання щодо видачі дубліката виконавчого листа від 21 грудня 2010 року через неналежну доведеність його втрати. А видача дубліката виконавчого документа не є безумовним обов'язком суду відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного у постановах від 25 лютого 2020 року у справі № 2-2469/11 та від 18 вересня 2020 року у справі № 412/15902/2012.
 
13.        Апеляційний суд погодився з мотивами прийнятого судом першої інстанції судового рішення. Зокрема, він вказав, з посиланням на правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 14 лютого 2018 року у справі № 2515/739/2012, від 12 березня 2018 року у справі № 583/1828/17-ц, від 24 жовтня 2018 року у справі № 201/15305/14-ц, від 22 січня 2020 року у справі № 2-1693/10, від 28 травня 2020 року у справі № 1003/6035/12, від 17 листопада 2021 року у справі № 419/310/12, на те, що відповідно до вимог Закону про виконавче провадження належним доказом підтвердження надсилання стягувачу копії постанови державного виконавця про повернення виконавчого листа разом із направленням його оригіналу є виключно квитанція про відправлення та рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення. Подібні докази у матеріалах справи відсутні, що позбавляє суд об'єктивної можливості встановити реальну втрату оригіналу виконавчого листа від 21 грудня 2010 року. Апеляційний суд також вважав, що у ВП № НОМЕР_2 провадяться виконавчі дії, тому зазначене подання є безпідставним і з цієї точки зору.
 
Встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи
 
14.        Рішенням Придніпровського районного суду міста Черкаси від 20 липня 2010 року задоволені позовні вимоги ТОВ «Укрпромбанк» про солідарне стягнення заборгованості, яке змінене рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 02 грудня 2010 року, зокрема - з Приватного підприємства «Кадісант» та ОСОБА_1 на користь ТОВ «Укрпромбанк» вирішено стягнути заборгованість за кредитним договором від 11 серпня 2008 року № 17/МС-08 у сумі 248 313,51 грн.
 
15.        Відповідно до довідки ЦВДВС у місті Черкаси від 24 грудня 2021 року № 20.25-35/75125 суд першої інстанції встановив, що виконавчий лист від 21 грудня 2010 року, виданий Придніпровським районним судом міста Черкаси щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Укрпромбанк» боргу у сумі 248 313,51 грн, був втрачений при пересилці - у матеріалах відкритого станом на 23 грудня 2021 року виконавчого провадження щодо його виконання він відсутній.
 
16.        Апеляційний суд із довідки ЦВДВС у місті Черкаси від 09 серпня 2022 року № 38944, яка надавалась державним виконавцем суду першої інстанції, та інших матеріалів справи встановив, що на виконанні у ЦВДВС у місті Черкаси з 20 листопада 2019 року та станом на 08 серпня 2022 року перебуває ВП № НОМЕР_2 з примусового виконання виконавчого листа від 21 грудня 2010 року, який у матеріалах цього виконавчого провадження відсутній - у довідці вказується, що він втрачений при пересилці. При цьому суд апеляційної інстанції не уточнив, що суд першої інстанції безпідставно не послався на більш актуальну за часом довідку державного виконавця від 09 серпня 2022 року № 38944, додану державним виконавцем до свого подання, направленого суду першої інстанції у серпні 2022 року.
 
17.        Судами попередніх інстанцій не встановлена зміна статусу ВП № НОМЕР_2 на момент розгляду питання про видачу відповідного дубліката виконавчого листа від 21 грудня 2010 року.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
18.        У березні 2023 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга начальника ЦВДВС у місті Черкаси на ухвалу Придніпровського районного суду міста Черкаси від 22 листопада 2022 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 25 січня 2023 року з проханням скасувати оскаржувані судові рішення через порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
 
19.        Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 квітня 2023 року, крім іншого, відкрите касаційне провадження у справі.
 
20.        Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 квітня 2025 року справа призначена до судового розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії із п'яти суддів.
 
21.        23 квітня 2025 року справа розподілена колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі Пророка В. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Карпенко С. О., Литвиненко І. В., Петрова Є. В.
 
АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
 
(1) Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
22.        На думку ЦВДВС у місті Черкаси апеляційний суд допустив неправильне застосування норм матеріального права та порушив норми процесуального права.
 
23.        Зокрема, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду та ефективного захисту сторони у справі, що передбачено статтями 6 та 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколами до неї (далі - Конвенція). Оскаржувані судові рішення не сприяють виконанню зазначених нормативних положень, оскільки фактичне судове рішення, яке набуло чинності, не може бути виконане на практиці - виконавчий лист від 21 грудня 2010 року державному виконавцю не повернутий й у позасудовому порядку отримати його оригінал державний виконавець не має можливості.
 
24.        Апеляційний суд здійснив неналежне встановлення обставин справи, дійшовши висновку, що державний виконавець не довів направлення оригіналу виконавчого листа від 21 грудня 2010 року з постановою про його повернення ТОВ «ІК «ІФГ «Капітал» - у матеріалах справи є докази поштової відправки цих документів ЦВДВС у місті Черкаси.
 
25.        Додатково ЦВДВС у місті Черкасизазначає, що посилання суду першої інстанції в оскаржуваній ухвалі на правові висновки Верховного Суду, викладені у його постановах від 25 лютого 2020 року у справі № 2-2469/11 та від 18 вересня 2020 року у справі № 412/15902/2012, й суду апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові на правові висновки Верховного Суду, викладені у його постановах від 14 лютого 2018 року у справі № 2515/739/2012, від 12 березня 2018 року у справі № 583/1828/17-ц, від 24 жовтня 2018 року у справі № 201/15305/14-ц, від 02 січня 2020 року у справі № 2-1693/10, від 28 травня 2020 року у справі № 1003/6035/12, від 17 листопада 2021 року у справі № 419/310/12 є безпідставними, на його думку, оскільки нерелевантні до правовідносин у справі, що розглядається. Оскільки ЦВДВС у місті Черкасижодним чином не пояснює у чому полягає ця нерелевантність, то Верховний Суд не вважає цей аргумент належним чином обґрунтованим відповідно до вимог ЦПК України, однак надає оцінку застосуванню апеляційним судом зазначених правових висновків з точки зору наступного доводу ЦВДВС у місті Черкаси.
 
26.        ЦВДВС у місті Черкаси також стверджує, що суди безпідставно не прийняли до уваги правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 03 жовтня 2022 року у справі № 2-659/10, відповідно до якого втрата виконавчого листа, за умови існуючого відкритого виконавчого провадження, яке не закінчилось виконанням судового рішення, заради виконання якого воно відкрите, вказує на необхідність задоволення заяви державного виконавця про видачу дубліката виконавчого листа.
 
27.        В результаті суди попередніх інстанцій допустили неправильне застосування підпункту 17.4 пункту 1 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, що призвело до порушення вимог статті 263 ЦПК України.
 
(2) Позиція інших учасників справи
 
28.        Інші учасники справи правом на подання заперечення (відзиву; пояснень) на касаційну скаргу не скористалися.
 
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
 
(1) Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанцій
 
29.        Відповідно до пункту 9 частини другої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення, що кореспондує частині першій статті 129-1 Конституції України.
 
30.        Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд (частини друга та третя статті 129-1 Конституції України).
 
31.        Стаття 6 Конвенції закріплює право на справедливий суд. Водночас стаття 13 Конвенції передбачає, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
 
32.        Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частини перша та друга статті 2 ЦПК України).
 
33.        Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України). В аспекті матеріальних норм права цьому кореспондує стаття 5 (дія актів цивільного законодавства у часі) Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 року № 435-IV.
 
34.        Згідно із частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
 
35.        Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України (відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України).
 
36.        Глава 5 ЦПК України присвячена врегулюванню питання доказів та доказування. Суть доказів, їх належність, допустимість, достовірність та достатність,  оцінка  їх  судом  та  умови  їх  розгляду  судом  визначені статтями 76-80 ЦПК України.
 
37.        Зокрема, частина сьома статті 81 ЦПК України передбачає, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених ЦПК України.
 
38.        При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
 
39.        Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (частини перша та друга статті 367 ЦПК України).
 
40.        Відповідно до абзацу шостого частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження ухвали суду першої інстанції після її перегляду в апеляційному порядку є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. Водночас абзац четвертий пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України уточнює, що у цьому випадку в касаційній скарзі зазначається обґрунтування того, в чому полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень).
 
41.        Переглядаючи в касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції (частини перша та друга статті 400 ЦПК України).
 
42.        Виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції (частина перша статті 431 ЦПК України). Цьому кореспондує пункт 1 частини першої статті 3 Закону про виконавче провадження.
 
43.        Виконавчий лист є виконавчими документом, який має відповідати вимогам до цього документа, встановленим законом. Протягом п`яти днів після набрання судовим рішенням законної сили виконавчий документ, зазначений у частині третій цієї статті, вноситься до Єдиного державного реєстру виконавчих  документів,  а  його  копія  (текст),  що  містить  інформацію  про веб-адресу такого документа у Єдиному державному реєстрі виконавчих документів, надсилається стягувачу до його електронного кабінету, а в разі його відсутності - рекомендованим листом із повідомленням про вручення чи цінним листом (згідно із частинами третьою та четвертою статті 431 ЦПК України).
 
44.        Як справедливо зазначив апеляційний суд, з початком функціонування Єдиного державного реєстру виконавчих документів та його належної взаємодії із Єдиною судовою інформаційно-комунікаційною системою відповідно до частини першої пункту 1 розділу XII «Прикінцеві положення» ЦПК України будуть введені в дію вимоги частини четвертої статті 431 ЦПК України щодо внесення виконавчого документу до Єдиного державного реєстру виконавчих документів, а до того порядок видачі дубліката виконавчого документа замість втраченого визначений розділом XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України - підпунктом 17.4 підпункту 1. На момент розгляду цієї справи судами Єдиний державний реєстр виконавчих документів не почав функціонування.
 
45.        Судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах здійснює суд, який розглянув справу як суд першої інстанції (частина перша статті 447 ЦПК України).
 
46.        У разі втрати виконавчого документа суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, незалежно від того, суд якої інстанції видав виконавчий документ, може видати його дублікат, якщо стягувач або державний виконавець, приватний виконавець звернувся із заявою про це до закінчення строку, встановленого для пред`явлення виконавчого документа до виконання. Про видачу дубліката виконавчого документа постановляється ухвала у десятиденний строк із дня надходження заяви. Ухвала про видачу чи відмову у видачі дубліката виконавчого документа може бути оскаржена в апеляційному та касаційному порядку (відповідно до підпункту 17.4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України). Отже, до того моменту, поки зберігає дію підпункт 17.4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, частина перша статті 353 (ухвали, на які можуть бути подані скарги окремо від рішення суду) та пункт другий частини першої статті 389 (право касаційного оскарження) ЦПК України діють з урахуванням його змісту, тимчасова дія якого покликана забезпечити юридично врегульований перехід до більш досконалої відповідної моделі обліку та реалізації виконавчих документів.
 
47.        Під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (частина перша статті 13 Закону про виконавче провадження).
 
48.        У разі вибуття однієї із сторін виконавець за заявою сторони, а також заінтересована особа мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником. Для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, є обов`язковими тією мірою, якою вони були б обов`язковими для сторони, яку правонаступник замінив (абзац перший частини п`ятої статті 15 ЦПК України).
 
49.        Частина перша статті 18 Закону про виконавче провадження передбачає, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
 
50.        Пункт 10 частини третьої статті 18 Закону про виконавче провадження уповноважує, зокрема державного виконавця, звертатися до суду, який видав виконавчий документ, із заявою (поданням) про видачу дубліката виконавчого документа у випадках, передбачених Законом про виконавче провадження.
 
51.        Частина п`ята статті 26 Закону про виконавче провадження передбачає, що виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.
 
52.        Копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1-4 частини дев`ятої статті 71 (постанови про встановлення тимчасових обмежень боржника за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці) Закону про виконавче провадження, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Документи виконавчого провадження надсилаються стягувачу та боржнику за їхніми адресами, зазначеними у виконавчому документі. У разі зміни стороною місця проживання чи перебування або місцезнаходження документи виконавчого провадження надсилаються за адресою, зазначеною у відповідній заяві сторони виконавчого провадження. Документи виконавчого провадження надсилаються стягувачу та боржнику за їхніми адресами, зазначеними у виконавчому документі. У разі зміни стороною місця проживання чи перебування або місцезнаходження документи виконавчого провадження надсилаються за адресою, зазначеною у відповідній заяві сторони виконавчого провадження (відповідно до абзаців першого та другого частини першої статті 28 Закону про виконавче провадження).
 
53.        Частина перша статті 37 Закону про виконавче провадження визначає випадки, коли виконавчий документ повертається стягувачу. Зокрема пункт 2 частини першої цієї статті Закону передбачає, що це відбувається, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними. З цього питання державним виконавцем відповідно до вимог частини четвертої статті 37 цього Закону виноситься постанова.
 
54.        Згідно із статтею 39 Закону про виконавче провадження закінчення виконавчого провадження оформлюється відповідною постановою, зокрема державного виконавця.
 
55.        Відповідно до змісту статті 40 Закону про виконавче провадження повернення стягувачу державним виконавцем виконавчого документа передбачає закінчення відповідного виконавчого провадження, яке може бути розпочате знову у випадках, передбачених Законом про виконавче провадження.
 
56.        У разі якщо постанова виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована в установленому законом порядку, виконавче провадження підлягає відновленню за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного рішення. У разі відновлення виконавчого провадження стягувач, суд або орган (посадова особа), яким повернуто виконавчий документ, зобов`язані у місячний строк з дня надходження постанови про відновлення виконавчого провадження пред`явити його до виконання (частини перша та друга статті 41 Закону про виконавче провадження).
 
57.        Начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, при здійсненні контролю за рішеннями, діями державного виконавця під час виконання рішень має право у разі, якщо вони суперечать вимогам закону, своєю постановою скасувати постанову або інший процесуальний документ (або їх частину), винесені у виконавчому провадженні державним виконавцем, зобов`язати державного виконавця провести виконавчі дії в порядку, встановленому Законом про виконавче провадження (абзац другий частини третьої статті 74 закону про виконавче провадження).
 
58.        Заява про примусове виконання рішення подається до органу державної виконавчої служби або приватного виконавця у письмовій формі разом із оригіналом (дублікатом) виконавчого документа (абзац перший пункту третього розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 02 квітня 2012 року № 512/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року № 2832/5), зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 02 квітня 2012 року за № 489/20802 (у актуальній редакції далі - Інструкція)).
 
59.        При закінченні виконавчого провадження, поверненні виконавчого документа стягувачу, виконавець залишає у матеріалах виконавчого провадження копію виконавчого документа, а на виконавчому документі ставить відповідну відмітку, у якій зазначаються підстава закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа з посиланням на відповідну норму Закону, залишок нестягненої суми, якщо за виконавчим документом проводилося стягнення, сума стягнутого виконавчого збору або сума стягнутої основної винагороди приватного виконавця (абзац другий пункту 22 розділу ІІІ Інструкції).
 
60.        Розділ XV Інструкції врегульовує питання відновлення втраченого виконавчого провадження або матеріалів виконавчого провадження. Зокрема, абзац перший пункту 3 цього розділу Інструкції передбачає, що виконавець за власною ініціативою чи за заявою сторін, а також самі сторони можуть звернутися до суду або іншого органу (посадової особи), які видали виконавчий документ, за видачею дубліката виконавчого документа.
 
61.        Конституційний Суд України (далі - КСУ) неодноразово надавав оцінку питанню виконуваності судових рішень у його різних аспектах як складовій права на справедливий судовий захист. Зокрема, він вказував на наступне: невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини рішення КСУ від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012); невід`ємною складовою права кожного на судовий захист є обов`язковість виконання судового рішення, що охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (відповідно до пункту 2 мотивувальної частини рішення КСУ від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012); право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист (абзац п`ятий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини рішення КСУ від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013). Оскільки ці правові висновки КСУ носять універсальний конституційний характер з точки зору оцінки питання виконання судового рішення та їх зміна або неактуальність не випливає з конкретних положень нормативних актів, які застосовуються судами до розгляду цієї справи, а сам КСУ своєю судовою практикою фактично підтвердив їх актуальність в контексті нових наступних редакцій цих актів, Верховний Суд також вважає за доцільне послуговуватися цими висновками КСУ у цій справі.
 
62.        У своєму рішенні від 15 травня 2019 року № 2-р(II)/2019 КСУ зазначив, що забезпечення державою виконання судового рішення як невід`ємної складової права кожного на судовий захист закладено на конституційному рівні у зв`язку із тим, що держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Обов`язкове виконання судового рішення є необхідною умовою реалізації конституційного права кожного на судовий захист, тому держава не може ухилятися від виконання свого позитивного обов`язку щодо забезпечення виконання судового рішення задля реального захисту та відновлення захищених судом прав і свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави. Визначений у законі порядок забезпечення державою виконання судового рішення має відповідати принципам верховенства права та справедливості, гарантувати конституційне право на судовий захист; невиконання державою позитивного обов`язку щодо забезпечення функціонування запроваджуваної нею системи виконання судових рішень призводить до обмеження конституційного права на судовий захист та нівелює його сутність (дивитись підпункт 2.1. пункту 2 мотивувальної частини цього рішення КСУ).
 
63.        Відповідно до усталеного прецедентного права, пункт 1 статті 6 гарантує кожному право, зокрема на звернення до суду з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави [учасниці Конвенції] допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 Конвенції детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію (дивитись, наприклад, рішення ЄСПЛ від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece, заява № 18357/91, п. 40)).
 
64.        Твердження суду першої інстанції, що підпункт 17.4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» не наділяє державного виконавця повноваженнями щодо звернення до суду з клопотанням про видачу дубліката втраченого виконавчого документа не відповідає змісту цього нормативного положення. Апеляційний суд не повторював цей довід у своєму оскаржуваному судовому рішенні, але й на помилку суду першої інстанції належної уваги не звернув, вказавши, що погоджується з висновками суду першої інстанції.
 
65.        Судами попередніх інстанцій не встановлено, а учасниками справи не доведено, що судове рішення, на виконання якого видавався виконавчий лист від 21 грудня 2010 року, було виконане. Факт скасування самого судового рішення також не встановлений та не доведений, отже невиконане судове рішення зберігає чинність.
 
66.        Відповідно до встановлених судами попередніх інстанцій обставин цієї справи питання порушення строків пред`явлення виконавчого документа до виконання не постає.
 
67.        В межах цього касаційного провадження здійснюється перегляд ухвали суду першої інстанції від 22 листопада 2022 року, а не від 24 січня 2022 року. Суд першої інстанції не вказав, які преюдиційні обставини з цієї попередньої ухвали він застосовує. Тому Верховний Суд, з урахуванням відкритого судом першої інстанції провадження з розгляду зазначеного подання державного виконавця, поданого у серпні 2022 року, не вивчає аргументи попередньої ухвали від 24 січня 2022 року. Сам по собі факт попередньої відмови на інше подання щодо видачі дубліката виконавчого листа від 21 грудня 2010 року, яке ще й відповідно до матеріалів справи відмінне за змістом, не може слугувати автоматичною підставою для подальших відмов.
 
68.        Верховний Суд у своїй постанові від 23 листопада 2022 року у справі № 718/1161/16-ц зазначив, що без оригіналу виконавчого документа (листа) виконавець не може вчиняти виконавчі дії, тобто здійснювати примусове виконання рішення суду, на виконання якого він виданий. Водночас Верховний Суд вже зазначав, що факт втрати виконавчого листа є свідченням неможливості виконання рішення суду, а обставини, за яких це сталось, не можуть негативно впливати на права стягувача. Відсутність виконавчого листа, своєчасно пред`явленого стягувачем, перешкоджає виконанню судового рішення та порушує права стягувача (дивитись, наприклад, постанову Верховного Суду від 08 березня 2023 року у справі № 2-2236/12, пункт 58). Тобто, з урахуванням наведених вище правових висновків КСУ та ЄСПЛ, подібне порушення прав стягувача полягає фактично у обмеженні його доступу до суду та правосуддя, є порушенням як конституційного принципу виконуваності судових рішень, так й вимог Конвенції.
 
69.        Доказів того, що ВП № НОМЕР_2 після прийняття відповідної скасованої постанови державного виконавця про повернення виконавчого листа від 21 грудня 2010 року стягувачу закінчувалось постановою державного виконавця, що воно відновлювалось на підставі повторного звернення після цього стягувача з цим виконавчим листом до державного виконавця, судам попередніх інстанцій не надавались. ЦВДВС у місті Черкаси вказує на те, що була скасована постанова про повернення виконавчого листа від 21 грудня 2010 року у ВП № НОМЕР_2, яке державний виконавець не закінчував - ніхто з учасників спору це не спростовує та не заперечує.
 
70.        Апеляційний суд, констатувавши існування ВП № НОМЕР_2, не зазначив - проведення яких саме виконавчих дій у цьому виконавчому провадженні відбувалось після отримання судом першої інстанції відповідного подання державного виконавця щодо видачі дубліката виконавчого листа від 21 грудня 2010 року та на підставі яких доказів він зробив цей висновок, оскільки матеріали справи це не підтверджують. У цьому контексті реалізація положень Закону про виконавче провадження щодо перевірки виконавчого провадження та приведення його у відповідність до цього Закону, звернення державного виконавця за дублікатом втраченого виконавчого документа не можуть розглядатись як виконавчі дії у цьому виконавчому провадженні, які підтверджують наявність у ньому виконавчого документа та безпосереднє здійснення його виконання.
 
71.        Судами попередніх інстанцій не встановлено, а учасниками справи не доведено, що втрата виконавчого листа від 21 грудня 2010 року відбулась з вини стягувача. Водночас предметом цього спору не є питання встановлення вини державного виконавця чи іншої особи за втрату виконавчого листа від 21 грудня 2010 року, факт відсутності якого у ВП № НОМЕР_2 встановлений. Суди попередніх інстанцій також не встановили й факт того, що оригінал виконавчого листа від 21 грудня 2010 року перебуває у стягувача або іншої особи.
 
72.        Верховний Суд вже неодноразово звертав увагу на свій універсальний та сталий правовий висновок - сам факт відсутності виконавчого документа у стягувача та у виконавця свідчить про те, що його втрачено (дивитись, наприклад, постанови від 09 жовтня 2019 року у справі № 2-6471/06, від 18 листопада 2020 року у справі № 263/4331/18, від 19 квітня 2021 року у справі № 2-1316/285/11, від 14 грудня 2022 року у справі № 2-1380/08, від 01 листопада 2023 року у справі № 196/673/14-ц, від 16 жовтня 2024 року у справі № 200/4740/13-ц, від 08 січня 2025 року у справі № 183/4342/13-ц тощо).
 
73.        У справі № 412/15902/2012, на постанову Верховного Суду від 18 вересня 2020 року у якій посилався суд першої інстанції, Верховний Суд не робив жодних висновків щодо безумовних обов'язків суду у контексті видачі дублікатів виконавчих документів, так само як і в справі № 2-2469/11. До того ж в обох цих справах не встановлювався факт існування незакінченого виконавчого провадження, повернення виконавчого документа у якому скасоване як помилкове, та у якому відсутній оригінал виконавчого листа, оскільки стягувачем додатково підіймалось питання поновлення строку пред`явлення виконавчого документа до виконання. Тому це посилання суду першої інстанції відповідно до його конкретного формулювання не є обґрунтованим.
 
74.        Посилання апеляційного суду на правовий висновок Верховного Суду у справах № 2515/739/2012, № 201/15305/14-ц, № 2-1693/10 є помилковим з тієї точки зору, що, на відміну від цих судових справ, у справі що розглядається мова йде про виконавче провадження, яке формально не закінчувалось, у тому числі через скасування відповідної помилкової постанови державного виконавця. Тому у цій справі питання не може стояти про поновлення строку подання виконавчого документа до виконання після його повернення.
 
75.        Крім того у справі № 2515/739/2012 Верховний Суд вирішував юридичні питання на підставі норм інших редакцій Цивільного процесуального кодексу України та Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (далі - Закон про виконавче провадження 1999), а за дублікатом виконавчого документа звертався стягувач з метою повторного пред`явлення його до виконання через закінчене виконавче провадження у зв'язку з поверненням цього документа, який був фактично втрачений. Верховний Суд направив справу на новий розгляд до суду першої інстанції через те, що суди попередніх інстанцій не дослідили обставини справи щодо відправки стягувачу виконавчого документа рекомендованим листом. А у справі № 583/1828/17-ц спір взагалі не стосувався видачі дубліката виконавчого документа, а стосувався належного повідомлення боржника про відкриття виконавчого провадження щодо нього відповідно до Закону про виконавче провадження 1999, який у справі, що розглядається, не підлягає застосуванню.
 
76.        Зазначене стосується й справи № 201/15305/14-ц, у якій стягувач звертався до суду з вимогою про видачу дублікатів виконавчих документів та поновлення строку для їх повторного подання, оскільки у матеріалах відповідного закінченого виконавчого провадження була постанова про це повернення, однак відсутні документи, які підтверджують реальне отримання оригіналів виконавчих документів стягувачем. Тобто Верховний Суд виходив з того, що відсутність у виконавчому провадженні рекомендованих поштових повідомлень про вручення стягувачу оригіналів виконавчих документів може підтверджувати їх відсутність у нього. Але це автоматично не доводить наявність цих документів у виконавця, який їх повертав - такий висновок Верховний Суд не робив. Отже правовий висновок Верховного Суду стосується дещо іншого аспекту доказування втрати виконавчого документа з метою отримання його дубліката, а тому його відповідне застосування, здійснене апеляційним судом, до правовідносин у справі, яка розглядається, не передбачене ЦПК України, оскільки правовідносини не є подібними у відповідному аспекті цих судових справ - у справі, що розглядається, державний виконавець намагається отримати дублікат втраченого виконавчого документа без доказів його реального отримання стягувачем, але фактично у дійсному ВП № НОМЕР_2, яке законно не закінчувалось після його відкриття. Неотримання цього дубліката виконавчого документа виключає можливість належного закінчення цього виконавчого провадження відповідно до вимог Закону про виконавче провадження та забезпечення виконання судового рішення, щодо виконання якого був виданий виконавчий лист від 21 грудня 2010 року. І саме у цьому аспекті апеляційний суд не звернув належної уваги на інший правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 24 жовтня 2018 року у справі № 201/15305/14-ц, який зроблений вже з урахуванням підпункту 17.4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України, оскільки Верховний Суд приймав власне рішення у справі - за практикою ЄСПЛ допущення будь-якого невиконання законного рішення суду порушує Конвенцію.
 
77.        У постанові від 22 січня 2020 року у справі № 2-1693/10 Верховний Суд також керувався нормами Закону про виконавче провадження 1999. Тому пряме посилання на правові висновки, які ґрунтуються на цьому нормативному акті до справи, яка вирішується на підставі Закону про виконавче провадження, не передбачені ЦПК України. Крім того Верховний Суд, розглядаючи питання видачі стягувачу дублікатів виконавчих документів та поновлення строків для їх повторного подання, дійшов висновку, за умови закінченого виконавчого провадження у зв'язку із поверненням виконавчих документів стягувачу, що відсутність доказів направлення (вручення) виконавчих документів стягувачу та відсутність їх на виконанні у відділі виконавчої служби дає підстави для обґрунтованого висновку, що вони були втрачені, зокрема під час їх пересилання стягувачу, що є належною підставою для видачі дублікатів цих виконавчих документів. Аналогічне стосується й постанови Верховного Суду від 28 травня 2020 року у справі № 1003/6035/12.
 
78.        У контексті справи, що розглядається, Верховний Суд не бачить підстав для відступу від свого правового висновку, викладеного, зокрема, у постанові від 17 листопада 2021 року у справі № 419/310/12, на яку послався апеляційний суд та у якій Верховний Суд аналізував, у тому числі актуальні редакції ЦПК України й Закону про виконавче провадження. Дублікат - це документ, що видається замість втраченого оригіналу та має силу первісного документу. Оригінал виконавчого листа вважається втраченим, коли його загублено, украдено, знищено або істотно пошкоджено, що унеможливлює його виконання. Дублікат виконавчого документа видається замість втраченого оригіналу, лише за наявності достатніх доказів того, що виконавчий документ дійсно втрачено. Він також відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 13 листопада 2024 року у справі № 186/871/14-ц (пункт 54).
 
79.        Водночас апеляційний суд, посилаючись на постанову Верховного Суду від 17 листопада 2021 року у справі № 419/310/12, звернув увагу лише на підтвердження Верховним Судом того, що документи поштового оператора, які підтверджують направлення рекомендованої кореспонденції, є належним доказом відправки (повернення) виконавцем виконавчого документа стягувачу. При цьому він проігнорував той факт, що у справі № 419/310/12 Верховний Суд скасував постанову апеляційного суду та направив справу йому на новий розгляд саме через те, що апеляційний суд лише формальним чином дослідив питання доведеності безпосередньо стягувачем втрати виконавчого документа з урахуванням зазначеного висновку. Тобто саме з зазначеного випливає висновок про те, що стягувач довів достатнім чином втрату виконавчого документа, якщо відсутні належні докази направлення йому цього документа виконавцем, а сам цей виконавчий документ відсутній на виконанні у цього виконавця, оскільки виконавче провадження закінчене у зв'язку із прийняттям виконавцем постанови про його повернення стягувачу. Це випливає з об'єктивних можливостей доказування стягувачем як ініціатором звернення за дублікатом виконавчого документа відповідних фактів.
 
80.        Верховний Суд звертає увагу, що, якщо є докази отримання виконавчого документа рекомендованим листом стягувачем, то вони підтверджують це отримання і відсутні підстави посилатись на те, що втрата виконавчого документа відбулась під час такого відправлення. Що не виключає можливість втрати виконавчого документа за інших обставин, але це має доводитись у відповідний та належний спосіб. Але якщо таких доказів нема, то суд не може вимагати те, чого немає.
 
81.        Отже у справі, що розглядається, апеляційний суд застосував зазначений правовий висновок Верховного Суду протилежно його суті, ще й у контексті встановлення факту втрати виконавчого документа стягувачем, якому виконавець вирішив його повернути на підставі статті 37 Закону про виконавче провадження, під час його звернення за видачею дубліката цього виконавчого документа. Це статтею 263 ЦПК України не передбачено. Апеляційний суд безпідставно проігнорував той факт, що у справі, яка розглядається, за видачею дубліката втраченого виконавчого листа від 21 грудня 2010 року звертається сам державний виконавець для здійснення відкритого на підставі цього виконавчого документа ВП № НОМЕР_2, у якому оригінал цього виконавчого листа відсутній. У матеріалах справи відсутні докази реального отримання стягувачем оригіналу виконавчого листав від 21 грудня 2010 року від державного виконавця.
 
82.        З урахуванням зазначеного, обставинам справи, що розглядається, у достатній мірі відповідають обставини справи № 2-659/10, на постанову Верховного Суду від 03 жовтня 2022 року у якій посилається ЦВДВС у місті Черкаси. У справі № 2-659/10 з заявою про видачу дубліката виконавчого листа звертався державний виконавець, оскільки мова йшла про фактичну відсутність оригіналу виконавчого документа у відкритому виконавчому провадженні через те, що він був втрачений виконавцями під час пересилання від одного державного виконавця до іншого. Верховний Суд вказав, що оригінал виконавчого листа, який був пред`явлений стягувачем до виконання у визначений законом строк, втрачений у ході проведення виконавчих дій після пред`явлення його до виконання та відкриття відповідного виконавчого провадження. Відомості щодо завершення цього виконавчого провадження чи повного виконання відповідного рішення суду відсутні, а тому наявні підстави для задоволення заяви державного виконавця про видачу дубліката виконавчого листа. Отже, якщо виконавець підтверджує втрату виконавчого документа у виконавчому провадженні - його фактичну відсутність у цьому виконавчому провадженні, то, за відсутності доказів протилежного, суд не має підстав для відмови у задоволенні заяви (подання) виконавця щодо видачі дубліката виконавчого документа з метою продовження виконавчого провадження, результатом якого має бути виконання відповідного судового рішення та дійсний захист прав стягувача, що відповідає вимогам як Конституції України, так і вимогам Конвенції.
 
83.        Суд першої інстанції, зазначаючи що видача дубліката виконавчого листа від 21 грудня 2010 рокупов'язана із ризиком подвійного стягнення з боржниці, не пояснив яким чином це може відбутися в умовах конкретних обставин цієї справи, коли за цим дублікатом втраченого виконавчого листа звертається державний виконавець для реалізації ВП № НОМЕР_2, яке було відкрите на підставі оригіналу цього виконавчого документа та ще не завершилось виконанням зазначеного судового рішення. Оскільки суд відповідно до вимог ЦПК України має виходити з конкретних обставин справи, яку розглядає, відповідне узагальнення теоретичних можливих ризиків, пов'язаних лише з самим фактом видачі дубліката виконавчого документа за умови існування його оригіналу, без будь-якої реальної прив'язки до дійсно встановлених обставин справи не може бути мотивом прийняття оскаржуваного судового рішення.
 
84.        Верховний  Суд  у  своїй  постанові  від  21  грудня  2021  року  у  справі № 2-491/11 дійшов правового висновку, що довідка Державної виконавчої служби України про втрату виконавчого документа, яка підтверджує його відсутність у виконавчому провадженні, є доказом, що свідчить про його втрату. Суди попередніх інстанцій не звернули належну увагу на це. Суд критично оцінюючи докази, у тому числі у їх сукупності, не позбавлений права сумніву у доказах, що йому надаються, але цей сумнів має бути належним чином обґрунтований. Верховний Суд у контексті цієї справи звертає увагу, що відповідно до частини сьомої статті 81 ЦПК України, якщо суди попередніх інстанцій мали сумніви у добросовісному здійсненні державним виконавцем його процесуальних прав та виконанні обов`язків щодо наданих доказів, зокрема зазначеної довідки ЦВДВС у місті Черкасищодо втрати виконавчого листа від 21 грудня 2010 року, то вони не були позбавлені права витребувати матеріали ВП № НОМЕР_2 для того щоб переконатись, що ця довідка відповідає фактичному змісту цих матеріалів. Тобто якщо суди попередніх інстанцій не довіряли офіційній довідці ЦВДВС у місті Черкасищодо втрати виконавчого листа від 21 грудня 2010 року під час його поштового направлення стягувачу, або вважали, що державний виконавець приховує наявність у матеріалах ВП № НОМЕР_2 доказів направлення рекомендованим листом оригіналу цього виконавчого документа стягувачу (або іншій особі), то вони не були позбавлені можливості самостійно переконатися або у достовірності своїх сумнівів щодо добросовісності державного виконавця, або у відсутності виконавчого листа від 21 грудня 2010 року у матеріалах ВП № НОМЕР_2, оскільки у цій справі судами попередніх інстанцій не було встановлено, що матеріали ВП № НОМЕР_2 були знищені відповідно до Правил.
 
85.        Але суд не має приймати судове рішення, ґрунтуючись виключно на своїх припущеннях щодо можливих зловживань з боку виконавця. Суд першої інстанції, насправді, взагалі не пояснив у чому полягає, на його думку, неналежне доведення втрати виконавчого листа від 21 грудня 2010 року, а суд апеляційної інстанції фактично висловив сумніви у належності доказів, наданих державним виконавцем, на підставі власного змістовно протилежного тлумачення у контексті правовідносин, у яких він зроблений, правового висновку Верховного Суду, викладеного у зазначених ним постановах Верховного Суду. Водночас підстави сумніватися саме в добросовісному здійсненні державним виконавцем своїх процесуальних прав та здійсненні його обов`язків щодо надання доказів жодним чином не аргументував.
 
86.        У постанові від 16 вересня 2020 року у справі № 344/18277/18 Верховний Суд застеріг суди від прояву надмірного формалізму у питанні встановлення обставин втрати виконавчого документа задля визначення доведеності такої втрати у контексті звернення державного виконавця щодо видачі його дубліката, метою якого є подальше здійснення виконавчого провадження, відкритого за цим виконавчим документом, оскільки це вже може заважати практичному та ефективному доступу до суду та не сприяти належному здійсненню правосуддя, у тому числі реальному виконанню судового рішення, яке набуло чинності.
 
87.        Суди мають оцінювати докази відповідно до вимог ЦПК України (достовірність, достатність, належність тощо) та на підставі цього приймати їх до уваги чи ні, встановлювати об`єктивно підтверджені обставини справи, належним чином аргументуючи ці свої мотиви. Верховний Суд не здійснює переоцінку доказів у справах, а лише надає юридичну оцінку відповідності цього процесу вимогам законодавства. У цьому контексті Верховний Суд звертає увагу на те, що наявність доказів, прийнятих судом до розгляду з точки зору відповідності їх вимогам ЦПК України, того, що виконавець поштою відправив виконавчий документ певній особі, наприклад стягувачу, підтверджує факт вибуття цього документа з розпорядження виконавця. Відсутність доказів отримання цього виконавчого документа адресатом або доказів факту приховування ним цього вказує на те, що відповідний виконавчий документ не потрапив у розпорядження цієї особи. Отже офіційна довідка виконавця, який є адресантом, про втрату цього виконавчого документа під час поштового направлення адресату, видана з урахуванням розумних та передбачених строків цього направлення та його отримання/підтвердження неотримання, можливої затримки цих процесів, з точки зору розумності та логічного зв`язку фактичних подій не може суперечити відповідним доказам у їх сукупності. В межах розгляду подібних справ не здійснюється пошук винної у втраті виконавчого документа особи - ключовим є встановлення самого факту цієї втрати. Тому, якщо суду надані докази зазначеного, які відповідають вимогам ЦПК України та прийняті ним до розгляду, а відповідних доказів, які б спростовували зміст зазначеної довідки виконавця, не надано, вимога суду надати невизначені додаткові докази втрати виконавчого документа з абстрактною вказівкою на недостатність наданих доказів може розцінюватись як надмірний суддівський формалізм.
 
88.        За таких обставин Верховний Суд дійшов висновку про невідповідність оскаржуваних судових рішень вимогам статті 263 ЦПК України. Однак у касаційній скарзі не наводяться аргументи того, які ще докази, окрім досліджених судами попередніх інстанцій, можуть бути надані та досліджені у цій справі. Враховуючи це, керуючись статтею 2 ЦПК України, Верховний Суд не бачить підстав для передачі справи на новий розгляд, а вважає необхідним ухвалити власне рішення, про задоволення подання державного виконавця щодо видачі йому дубліката виконавчого листа від 21 грудня 2010 року.
 
89.        Вище зазначені правові висновки узгоджуються та не вступають у суперечність із висновками Верховного Суду у справах за заявами (поданнями) виконавців щодо видачі дубліката виконавчого документа, викладеними у постановах: від 21 квітня 2020 року у справі № 2-212/10, від 14 травня 2020 року у справі № 759/2722/13-ц, від 10 червня 2020 року у справах № 454/761/13-ц та № 686/9871/16-ц, від 02 вересня 2020 року у справі № 569/10120/13-ц, від 16 вересня 2020 року у справі № 344/18277/18, від 07 жовтня 2020 року у справі № 2-1475/2001, від 25 лютого 2021 року у справі № 638/8683/14-ц, від 12 березня 2021 року у справі № 2-253/2011, від 13 травня 2021 року у справі № 2-2027/10, від 21 грудня 2021 року у справі № 2-491/11, від 08 березня 2023 року у справі № 2-2236/12, від 28 червня 2023 року  у  справі  № 367/3545/21,  від  01  листопада  2023  року  у  справі  № 6-66/2011, від 17 квітня 2024 року у справі № 2-152/12.
 
(2) Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
90.        Суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд (пункт 3 частини першої статті 409 ЦПК України).
 
91.        Суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 ЦПК України межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права (згідно із частиною першою статті 412 ЦПК України).
 
92.        На підставі здійсненої вище оцінки аргументів учасників справи, висновків судів попередніх інстанцій Верховний Суд дійшов висновку про необхідність частково задовольнити касаційну скаргу заявника - скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити власне - про задоволення подання державного виконавця про видачу дубліката виконавчого листа від 21 грудня 2010 року.
 
Керуючись статтями 400, 409, 412, 416, 419 ЦПК України,
 
УХВАЛИВ:
 
1. Частково задовольнити касаційну скаргуЦентрального відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Київ).
 
2. Скасувати постанову Черкаського апеляційного суду від 25 січня 2023 року та ухвалу Придніпровського районного суду міста Черкаси від 22 листопада 2022 року.
 
3. Задовольнити подання старшого державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси від 08 серпня 2022 року № 38940 про видачу дубліката виконавчого листа від 21 грудня 2010 року № 2-1014.
 
4. Видати дублікат виконавчого листа від 21 грудня 2010 року № 2-1014, виданого Придніпровським районним судом міста Черкаси, щодо стягнення з  ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» (код ЄДРПОУ: 19357325) боргу у сумі 248 313,51 грн.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                                    В. В. Пророк
 
                                                                                                                      А. І. Грушицький
 
                                                                                                                      С. О. Карпенко
 
                                                                                                                      І. В. Литвиненко
 
                                                                                                                      Є. В. Петров