ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова 
Іменем України 

09 квітня 2025 року      
м. Харків

Справа № 638/11960/24      
Провадження № 22-ц/818/1011/25

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Пилипчук Н.П. ,
суддів: Маміної О.В., Мальованого Ю.М.,
за участю секретаря судового засідання : Львової С.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 24 жовтня 2024 року, ухвалене суддею Семіряд І.В., -

В С Т А Н О В И В :

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

В обгрунтування позову зазначає, що 22 лютого 2014 року між нею та ОСОБА_2 було укладено шлюб, зареєстрований Дзержинським відділом державної реєстрації цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, актом запис №118. Від цього шлюбу мають дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Спільне життя з відповідачем не склалося, у них виявились різні погляди на взаємовідносини у подружньому житті. Відповідач став систематично агресивно себе поводити не тільки вдома, а й у людних місцях, при цьому по відношенню до неї нецензурно висловлюється та застосувує фізичну силу. Свідками такої поведінки були діти ОСОБА_3 та старша дочка від попереднього шлюбу ОСОБА_4 , а також її та відповідача батьки. На підставі цього у сім`ї відбувалися сварки, які призвели до того, що вони стали чужими людьми. На початку березня 2022 року вони виїхали як біженці у Німеччину, утім відповідач свою поведінку не змінив, безпричинно вчиняв скандали, підвищував голос. Крім того, відповідач сховав сумісні гроші, тому вони проживають на виплати біженців. Вважає, що вони не існують як сім`я та подальше спільне життя та збереження шлюбу з ОСОБА_2 суперечить її інтересам та інтересам її дитини. 

У зв`язку з чим просить розірвати шлюб, прізвище залишити « ОСОБА_5 », відшкодувати витрати з розгляду справи.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 24 жовтня 2024 року позов ОСОБА_1 – задоволено.
Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 22 лютого 2014 року у Дзержинському відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, актовий запис №118– розірвано.
Після розірвання шлюбу позивачу залишено прізвище « ОСОБА_5 ».
Компенсувано ОСОБА_1 сплачену суму судового збору у розмірі 1 211,20грн. за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить суд рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В обгрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції позовна заява не відповідає вимогам ч.2 ст.175 ЦПК України, оскільки не підписана позивачем, а тому не повинна була розглядатися судом по суті.
Також, до позовної заяви були долучені документи, які викладені іноземною мовою, які підлягали дипломатичній чи консульській легалізації у встановленому законом порядку.
Адвокат позивача не зареєстрував свій електронний кабінет в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі, окрім того останній не зазначений у позовній заяві представником.
Крім того, до позовної заяви позивачкою не було долучено оригінал свідоцтва про шлюб, що свідчить про те, що позивачкою не доведено факту укладання шлюбу між сторонами.
Також зазначає, що судом першої інстанції в порушенням вимог діючого цивільного-процесуального законодавства не було розглянуто його заяву про надання строку на примирення подружжя у встановленому законом порядку.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача Нечитайленко А.О. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, посилаючись на те, що наведені в апеляційній скарзі доводи не є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду.
Вказує, що відповідач з березня 2022 року проживав із позивачкою у Федеративній Республіці Німеччин, як біженці. Проте, в травні 2023 року самостійно виїхав в Україну до міста Харкова, з метою провідати своїх батьків, і до цього часу не повернувся до сім?ї, хоча як особа з інвалідністю І групи відповідач не має жодних обмежень у перетені кордону України.
Звертає увагу на те, що примирення наразі неможливе, оскільки повернення позивачки разом з дитиною до міста Харкова ставить під загрозу їх життя.
В апеляційній скарзі відповідач фактично звертає увагу на нібито неправомірні дії представника позивача.
Звертає увагу на те, що в суді першої інстанції не виникало питання, чи зареєстрований адвокат Нечитайленко А.О. в підсистемі «Електронний суд». Натомість відповідач не позбавлений можливості самостійно це перевірити та пересвідчитись, що адвокат Нечитайло А.О. зареєстрований у вказаній системі.
Посвідчення підпису позивачки на її позовній заяві адвокатом, який є її представником, законом не заборонено.
Постанови Пленуму Верховного Суду України, на які посилається відповідач носять рекомендаційний характер. Тобто, Пленуму Верховного Суду України у своїй постанові №11 від 21 грудня 2007 року рекомендує, а не зобов?язує позивача, надати оригінал свідоцтва про шлюб.
Надані позивачкою копії документів іноземних держав, носить суто інформативний характер, та жодним чином не впливає на можливість розгляду даної справи по суті спору.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про розірвання шлюбу суд першої інстанції виходив з того, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду виходячи з наступного.

Судовим розглядом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що 22 лютого 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 було укладено шлюб, зареєстрований у Дзержинському відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, актовий запис №118. Після укладання шлюбу ОСОБА_7 змінила прізвище на « ОСОБА_5 », що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серія НОМЕР_1 .

Від вказаного шлюбу сторони мають дитину: малолітню ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серія НОМЕР_2 .

Відповідно до ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Згідно з ч.1 ст.55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги.

Положеннями ч.ч.3 та 4 ст.56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини.
Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно з ч.2 ст.104, ч.3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст.110 цього Кодексу.

За статтею 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя.
Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

У пунктах 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року надано роз`яснення, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.
У рішенні суду у справі про розірвання шлюбу, зокрема, має бути зазначено дату й місце реєстрації шлюбу, час та причини фактичного його припинення, мотиви, з яких суд визнав збереження сім`ї можливим чи неможливим, обґрунтовані висновки з приводу інших заявлених вимог. У резолютивній частині рішення слід навести відомості, необхідні для реєстрації розірвання шлюбу в органах РАЦС.

Таким чином, шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу.

Позивач, в особі свого представника ОСОБА_1 у відзиві на апеляційну скаргу наполягає на розірванні шлюбу, зазначаючи, що примирення між ними неможливо.

Посилання відповідача ОСОБА_2 на можливість збереження сім`ї самі по собі не можуть бути підставою для відмови в позові, оскільки позивач ОСОБА_1 заперечує проти збереження шлюбу; не згодна на продовження шлюбу з відповідачем.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», який є частиною національного законодавства України, як чинний міжнародний договір, який регулює цивільні відносини, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, кожен має право на повагу до його приватного i сімейного життя, до житла і до таємниці кореспонденції. За ч. 2 вказаної статті, органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом, і коли це необхідно в демократичному суспiльствi в інтересах національної i громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав i свобод інших осіб.
Як проголошено положеннями ст. 12 Конвенції, чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім`ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права, так і безумовним правом чоловіка і жінки є право на розірвання шлюбу, через призму зокрема ст.ст.5, 8 вказаного міжнародного договору.

Відповідачем не наведено будь-яких переконливих доводів того, що сторонами вчиняються дії, направлені на збереження сім`ї.

За таких обставин, суд першої інстанції вірно встановив, що шлюб між сторонами носить формальний характер, позивач не має наміру продовжувати подальші шлюбні відносини, збереження шлюбу суперечить її інтересам, та ураховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою, дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .

Що стосується посилань відповідача на те, що судом першої інстанції не було надано строку на примирення, то колегія суддів зазначає наступне.

Так, згідно ст.111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

При визначенні строку на примирення суд заслуховує думку сторін та враховує конкретні обставини справи.

З наведеного вбачається, що застосування строку для примирення є правом суду, а не його обов`язком. 

Крім того, як вже зазначалось вище відповідачем не надано доказів того, що між ним та позивачем наразі вчиняються дії направлені на збереження сім`ї.

Посилання відповідача, як на підставу для скасування оскаржуваного рішення суду, на те, що позивачем не надано оригіналу свідоцтва про шлюбу на підтвердження факту його укладання між сторонами – колегією суддів не приймаються.

Згідно статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 77 ЦПК України ці дані встановлюються такими засобами письмовими, речовими і електронними доказами.

Положеннями частин 1, 2, 4, 6, 8 статті 95 ЦПК України передбачено, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.
копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством.
Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.
Іноземний офіційний документ, що підлягає дипломатичній або консульській легалізації, може бути письмовим доказом, якщо він легалізований у встановленому порядку. Іноземні офіційні документи визнаються письмовими доказами без їх легалізації у випадках, передбачених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Як свідчать матеріали справи долучена до позовної заяви копія свідоцтва про шлюб посвідчена підписом адвоката позивача ОСОБА_8 .

Якщо у відповідача були сумніви щодо дійсності вказаного документу, останній не позбавлений був можливості заявити клопотання про витребування оригіналу доказу.

Разом з тим, із змісту апеляційної скарги вбачається, що відповідач не заперечує факту укладання 22 лютого 2014 року шлюбу із позивачем.

Відповідач звертає увагу на те, що позовна заява не підписана позивачем, а тому підлягала поверненню.

З цього приводу колегія суддів зазначає наступне.

Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (частина 1 статті 110 СК України).

Відповідно до статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Частиною першою статті 58 ЦПК України встановлено, що сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Представництво за своєю природою - це організаційне правовідношення, змістом якого є повноваження однієї особи (представника) діяти від імені, в інтересах іншої особи, яке виникає з договору, закону, акта органу публічної влади. Крім того, представництвом є діяльність представника, спрямована на реалізацію наданих йому повноважень. Змістом відносин представництва є повноваження, без яких останнє не може існувати. Як повноваження розуміють систему двох суб`єктивних прав представника, одне з яких є абсолютним, інше - відносним. Абсолютне право представника містить у собі можливість вчинення певних дій від імені та в інтересах особи, а відносне право полягає у тому, що представник вправі розраховувати на те, що всі юридичні наслідки, створені його діями, виникнуть лише для особи, яку він представляє, а не для самого представника.

Згідно з частиною першою статті 60 ЦПК України, представником у суді може бути адвокат або законний представник.

За змістом частини четвертої статті 62 ЦПК України, повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».

Відповідно до частини першої статті 64 ЦПК України, представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов`язки.

Згідно з частиною другою статті 175 ЦПК України позовна заява подається до суду в письмовій формі і підписується позивачем або його представником, або іншою особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи.

Відповідно до частини сьомої статті 177 ЦПК України, до позовної заяви, підписаної представником позивача, додається довіреність чи інший документ, що підтверджує повноваження представника позивача.

Частиною 1 статті 20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачено, що під час здійснення адвокатської діяльності адвокат має право вчиняти будь-які дії, не заборонені законом, правилами адвокатської етики та договором про надання правничої допомоги, необхідні для належного виконання договору про надання правничої допомоги, зокрема:
складати заяви, скарги, клопотання, інші правові документи та подавати їх у встановленому законом порядку;
посвідчувати копії документів у справах, які він веде, крім випадків, якщо законом установлено інший обов`язковий спосіб посвідчення копій документів.

Як вбачається із змісту позовної заяви, остання дійсно містить лише ксерокопію підпису позивача. Разом з тим, позовна заява містить примітку «підпис ОСОБА_1 посвідчено адвокатом Нечитайло А.О., підпис». Отже, позовна заява містить підпис представника позивача – адвоката Нечитайленко А.О., яким було подано вказану позовну заяву до Дзержинського районного суду міста Харкова від імені позивача. До позовної заяви представником було долучено копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №652 та копію ордеру на надання Пащенко О.А. правничої (правової) допомоги, який видано на підставі договору про надання правової допомоги №23 від 01 липня 2024 року.

Згідно п.п.1.2 договору про надання правової допомоги №23 від 01 липня 2024 року адвокат приймає на себе обов?язки представляти права і законні інтереси Клієнта в суді та здійснювати професійну діяльність адвоката згідно з умовами цього Договору з усіма правами представника, які передбачені ЦПК України та законодавством про адвокату та адвокатську діяльність, у зв?язку із зверненням клієнта до Шевченківського районного суду м. Харкова у справі про розірвання шлюбу.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач особисто підтвердила своє волевиявлення на звернення до суду з позовом про розірвання шлюбу, бажання зберігати сім?ю з відповідачем не виявила, наполягала на розірванні шлюбу.

Встановивши, що позовна заява подана представником позивача в межах повноважень, до позовної заяви додано документи, які посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, згідно яких представникові ОСОБА_1 - адвокату Нечитайленко А.О. надано всі процесуальні права та обов`язки визначені для позивача, останній не мав встановлених законом процесуальних перешкод та обмежень для вчинення цих процесуальних дій, його дії в повній мірі відповідали волевиявленню позивача, колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Схожого за змістом висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 09 липня 2021 року по справі №607/10879/20.

Що стосується доводів ОСОБА_2 про те, що представник позивача – адвокат Нечитайленко А.О. на час подання позовної заяви не був зареєстрований в електронному кабінеті в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі, то колегія суддів зазначає наступне.

Так, частиною 6 статті 14 ЦПК України передбачено, що адвокати, нотаріуси, державні та приватні виконавці, арбітражні керуючі, судові експерти, органи державної влади та інші державні органи, зареєстровані за законодавством України як юридичні особи, їх територіальні органи, органи місцевого самоврядування, інші юридичні особи, зареєстровані за законодавством України, реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в обов`язковому порядку. Інші особи реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в добровільному порядку.

Із змісту пункту 2 частини 3 статті 175 ЦПК України вбачається, що позовна заява, поміж іншого повинна містити відомості про наявність або відсутність електронного кабінету.

Згідно вимог частини 1 статті 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Суддя, встановивши, після відкриття провадження у справі, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175, 177 цього Кодексу, постановляє ухвалу не пізніше наступного дня, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п`яти днів з дня вручення позивачу ухвали (ч.11 ст.187 ЦПК України).

Як вбачається із відповіді №8440848 про наявність зареєстрованого Електронного кабінету ЄСІТС фізична особа ОСОБА_8 має зареєстрований електронний кабінет у підсистемі Електронний суд ЄСІТС. Дата реєстрації 06 жовтня 2024 року.

Таким чином, дійсно, на день подання позовної заяви до канцелярії суду адвокат Нечитайленко А.О. не був зареєстрований в Електронному суді ЄСІТС.

Разом з тим, дана обставина не є обов?язковою підставою для скасування законного та обгрунтованого рішення суду у розумінні вимог ч.3 ст.376 ЦПК України.

Крім того, на момент ухвалення оскаржуваного рішення адвокат Нечитайленко А.О. був зареєстрований в електронному суді, що виключало необхідність залишення позовної заяви без руху з підстав ч.11 ст.187 ЦПК України після відкриття провадження у справі.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що звернення з процесуальними документами в електронній формі з обов`язковим їх скріпленням власним електронним підписом учасника справи з використанням підсистеми «Електронний суд» є лише альтернативою, яка не виключає можливості звернення учасників справи до суду з позовними заявами, скаргами та іншими визначеними законом процесуальними документами, оформленими в паперовій формі та підписаними безпосередньо учасником справи або його представником.

Вказані висновки узгоджуються із позицією Верховного Суду викладеною в постановах від 11 вересня 2024 року у справі №591/6212/23, від 08 вересня 2022 року у справі №380/1598/22, від 10 вересня 2019 року у справі №640/1374/19, позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постановах від 10 лютого 2021 року у справі №9901/335/20, від 3 червня 2021 року у справі № 9901/82/21, від 1 липня 2021 року у справі №9901/76/21.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду також не спростовують.

З урахування викладеного суд не вбачає підстав для скасування рішення, яке ухвалено з дотриманням вимог закону.

Згідно положень ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.374 ч.1п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 – залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 24 жовтня 2024 року – залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий –                                                                                               Н.П. Пилипчук

Судді –                                                                                                            О.В. Маміна

                                                                                                                          Ю.М. Мальований