ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 лютого 2025 року
м. Київ
справа № 404/1351/17
провадження № 51-3669км22
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду в складі: 
головуючого                                        ОСОБА_1 ,
суддів                                                    ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання     ОСОБА_4 ,                                                                                                    
прокурора                                            ОСОБА_5 ,
захисника                                           ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора на вирок Кіровського районного суду м. Кіровограда від 23 грудня 2021 року та ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 06 квітня 2023 року в кримінальному провадженні № 42016121010000114 за обвинуваченням 
ОСОБА_7 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя м. Кропивницького,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 369-2  Кримінального кодексу України (далі - КК). 
 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами обставини
За вироком Кіровського районного суду м. Кіровограда від 23 грудня 2021 року ОСОБА_7 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 369-2 КК та виправдано через недоведеність винуватості у вчиненні цього злочину.
Органом досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачувався в тому, що  працюючи викладачем Кіровоградської автошколи Товариство сприяння оборони України та маючи умисел на незаконне збагачення, використовуючи займану посаду запевнив ученицю автошколи ОСОБА_8 у безуспішному складанні нею самостійно іспиту на право керування транспортним засобом і наявність у нього можливості вирішити вказане питання з працівниками сервісного центру МВС України у місті Кропивницькому щодо успішного складання нею цього іспиту та видачу посвідчення водія категорії «В», тобто вимагаючи неправомірну вигоду схилив останню до надання нею грошових коштів для вирішення цього питання.
З цією метою ОСОБА_7 01 грудня 2016 року о 14:00 у коридорі Кіровоградської автошколи ТСОУ в м. Кропивницькому на                                                вул. В. Перспективна, 84 отримав від ОСОБА_8 1300 грн.
03 грудня 2016 року о 10:00 перебуваючи у територіальному сервісному центрі №3541 МВС України у Кіровоградській області в м. Кропивницькому та маючи вплив на працівників цієї установи ОСОБА_7 сприяв в успішному складанні               ОСОБА_8 іспиту на право керування транспортним засобом.
Також, ОСОБА_7 у невстановленому місці та невстановлений час, з метою незаконного збагачення запевнив іншу ученицю автошколи - ОСОБА_9 у безуспішному складанні нею самостійно іспиту на право керування транспортним засобом і наявність у нього можливості вирішити питання про успішне складання нею цього іспиту з працівниками сервісного центру МВС України у місті Кропивницькому та отримання посвідчення водія категорії «В», тобто вимагаючи неправомірну вигоду схилив її до надання грошових коштів для вирішення цього питання.
З цією метою 03 грудня 2016 року о 08:30 на шляху від вул. Вокзальної до               просп. Інженерів, 1-а в м. Кропивницькому ОСОБА_7 отримав від ОСОБА_9 неправомірну вигоду в сумі 1300 грн., після чого разом із нею прослідував до територіального сервісного центру №3541 МВС України у Кіровоградській області, де маючи вплив на працівників цієї установи сприяв ОСОБА_9 в успішному складанню іспиту на право керування транспортним засобом та близько о 12:30 цього ж дня був затриманий у приміщенні сервісного центру працівниками поліції.
При перегляді вироку за апеляційною скаргою прокурора Кропивницький апеляційний суд ухвалою від 06 квітня 2023 року залишив це рішення без змін.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор ОСОБА_10 , який брав участь у розгляді справи в судах першої та апеляційної інстанцій, просить скасувати судові рішення та призначити новий розгляд у суді першої інстанції через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
На обґрунтування своїх вимог зазначає, що апеляційний суд безпідставно відмовив у задоволенні його клопотання про допит потерпілої ОСОБА_8 та частково відмовив у дослідженні доказів у справі. Водночас цей суд у своїй ухвалі послався на дослідження доказу, якого насправді не досліджував. 
Вважає невмотивованим висновок судів першої та апеляційної інстанцій у судових рішеннях про визнання недопустимими доказами матеріалів НСРД по епізоду з потерпілою ОСОБА_8 .. Стверджує, що рішення про закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_8 за фактом надання нею неправомірної вигоди ОСОБА_7 не має преюдиційного значення в цьому  провадженні.
Вказує, що на відміну від суду першої інстанції, який визнав недопустимими результати проведення НСРД у справі, апеляційний суд визнав ці докази допустимими, однак не дав їм належної правової оцінки та дійшов хибного висновку, що вони не підтверджують винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого злочину.
Також, на думку прокурора, ці суди безпідставно визнали недопустимими  протокол огляду місця події від 03 грудня 2016 року та похідні від нього докази - протокол освідування ОСОБА_7 і висновки експерта. Вважає необґрунтованими висновки судів в оскаржуваних рішеннях про фактичне затримання останнього та порушення його права на захист.
Окрім того, на переконання прокурора, долучений потерпілою ОСОБА_9 до заяви про злочин диск із записом розмови з ОСОБА_7 є допустимим доказом у справі.
З огляду на ці обставини прокурор вважає, що оскаржувані вирок та ухвала не відповідають вимогам статей 370, 374 та 419 КПК.
Позиція учасників судового провадження в суді касаційної інстанції
У судовому засіданні прокурор підтримала касаційну скаргу. 
Захисник заперечив проти задоволення касаційної скарги і просив залишити оскаржувані рішення без зміни.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, наведені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку про таке.
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судове рішення суду апеляційної інстанції у межах касаційної скарги. При цьому він уповноважений лише перевіряти правильність застосування судом норм матеріального й процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Виходячи зі змісту цієї норми касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.
Натомість зазначені обставини є предметом перевірки суду апеляційної інстанції, а тому суд касаційної інстанції виходить із фактичних обставин, встановлених судом.
За приписами ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: 1) істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; 2) неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; 3) невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених підстав суд касаційної інстанції керується статтями 412 - 414 КПК.
У касаційній скарзі прокурор указує, що оскаржувані судові рішення не відповідають вимогам статей 370, 374, 419 КПК через невідповідність наведених у них висновків фактичним обставинам провадження, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотне порушенням вимог кримінального процесуального закону.
При вирішенні питання про наявність таких порушень суд має керуватися положеннями ч. 1 ст. 412 КПК, яка визначає, що істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити у справі законне та обґрунтоване судове рішення.
З матеріалів провадження вбачається, що місцевий суд виправдав              ОСОБА_7 за обвинуваченням у вчиненні інкримінованого злочину через недоведеність його вини.
Зокрема місцевий суд, визнав недопустимі такі докази:
-          диск із відеозаписом, долученим потерпілою ОСОБА_9 до заяви про вчинення злочину, через те, що він був отриманий неуповноваженою особою до внесення відомостей до ЄРДР;
 
-          докази, здобуті в період із 21 листопада по 03 грудня 2016 року, через порушення правил підслідності визначених у ст. 216 КПК;
 
-          матеріали негласних слідчих (розшукових) дій - через порушення вимог статей 290, 253 КПК;
 
-          протокол огляду місця події від 03 грудня 2016 року, отримані під час його проведення відомості та похідні від нього докази - через відсутність ухвали слідчого судді про дозвіл на проведення обшуку.
Також місцевий суд вказав на порушення органом досудового розслідування вимог ст. 257 КПК, яке полягало в тому, що відомості про вчинення кримінального правопорушення за фактом передачі ОСОБА_8 коштів ОСОБА_7 01 грудня 2016 року, яке було зафіксовано в той же день, були внесені до ЄРДР тільки 23 лютого 2017 року.
Крім того, місцевий суд у вироку послався на те, що обвинувачення не містить конкретних відомостей про третіх осіб, відносно яких приймалася пропозиція щодо одержання  ОСОБА_7 неправомірної вигоди за вплив на прийняття рішення особою, уповноваженою на виконання функцій держави, та лише містить загальне й невизначене твердження щодо «працівників сервісного центру МВС України у місті Кропивницькому». Також в обвинуваченні не конкретизовано для кого останній отримував неправомірну вигоду, для себе чи третіх осіб. Оскільки викладені в обвинувальному акті фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення не містять уособлених відомостей про прийняття пропозиції одержання неправомірної вигоди конкретними особами за  вплив на прийняття рішення особою, уповноваженою на виконання функцій держави, суд визнав таке обвинувачення безпідставним, а зазначені в ньому обставини невстановленими.
Дослідивши докази, надані стороною обвинувачення, місцевий суд дійшов висновку, що всі вони отримані без додержання вимог кримінального процесуального закону та не доводять винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих злочинів, і що під час судового розгляду стороною обвинувачення поза розумним сумнівом не було доведено його вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 369-2 КК, і з цих підстав  виправдав його.
Не погоджуючись із вироком місцевого суду прокурор подав апеляційну скаргу в якій просив суд апеляційної інстанції його скасувати через істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, невідповідність висновків суду  фактичним обставинам кримінального провадження та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 369-2 КК і призначити йому покарання в межах санкції вказаної норми. На обґрунтування цих вимог зазначав про належність та допустимість доказів у кримінальному провадженні, які були надані в суді стороною обвинувачення, їх неналежну оцінку судом першої інстанції, у тому числі показанням потерпілої та свідків, та заперечував висновок суду про неконкретність обвинувачення в кримінальному провадженні.
При перегляді вироку апеляційний суд частково погодився з цими доводами прокурора.
Зокрема, апеляційний суд визнав необґрунтованими висновки суду першої інстанції у вироку щодо порушення стороною обвинувачення вимог ст. 290 КПК, оскільки відкриття стороні захисту матеріалів НСРД було здійснено з дотриманням вимог ч. 11 ст. 290 КПК. Однак, на думку апеляційного суду, такий висновок не вплинув на прийняття судом правильного та законного судового рішення, оскільки досліджені апеляційним судом докази, які були одержані за  результатами проведення НСРД у кримінальному провадженні не підтверджують поза розумним сумнівом винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення.
Порушення вимог ст. 253 КПК, яке полягає у неповідомленні органом досудового розслідування ОСОБА_7 про тимчасове обмеження його конституційних прав під час проведення НСРД апеляційний суд визнав такими, що не тягнуть за собою визнання результатів НСРД недопустимим доказами
Також апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про порушення прокурором вимог ч. 7 ст. 214 КПК у частині недотримання строку передачі матеріалів до належного органу досудового розслідування, однак визнав ці порушення такими, що не тягнуть за собою недопустимість зібраних  доказів з підстав порушення правил підслідності, оскільки ці докази були отримані в результаті процесуальних дій і рішень процесуальних прокурорів у  кримінальному провадженні і проведені лише на початковому етапі досудового розслідування.
Окрім того, апеляційний суд визнав помилковими підстави з яких місцевий суд  визнав недопустимим протокол огляду місця події від 03 грудня                       2016 року через відсутність ухвали слідчого судді про дозвіл на його проведення, однак при цьому погодився з недопустимістю доказів одержаних при його проведенні та похідних від нього доказів - висновків експертів № 1000 від 06 січня 2017 року та № 23 від 13лютого 2017 року, оскільки під час цього  відбулося фактичне затримання ОСОБА_7 без роз`яснення його прав, та проведено його особистий обшук, чим було порушено право останнього на захист.
При цьому апеляційний суд констатував порушення вимог статей 237, 241 КПК при проведенні освідування ОСОБА_7 та визнав недопустимим протокол його освідування від 03 грудня 2016 року. 
В іншій частині доводів апеляційної скарги прокурора апеляційний суд  погодився з правильністю висновків суду першої інстанції у вироку щодо недопустимості доказів у кримінальному провадженні та недоведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого злочину.
Одночасно апеляційний суд в ухвалі вказав про помилкове зазначення в обвинувальному акті кваліфікуючої ознаки інкримінованого ОСОБА_7 злочину - вимагання неправомірної вигоди, оскільки таке вимагання виключається, якщо особа, що надає неправомірну вигоду, зацікавлена у незаконній, неправомірній поведінці службової особи, прагне обійти закон, установлену процедуру вирішення того чи іншого питання, досягти задоволення своїх незаконних інтересів, одержати незаконні пільги, переваги тощо. 
Разом із тим, рішення апеляційного суду не можна вважати законним та обґрунтованим.
Так, суд першої інстанції у вироку визнав недопустимим доказом протокол огляду місця події- територіального сервісного центру №3541 МВС в Кіровоградській області від 03 грудня 2016 року та похідних від нього доказів через те, що ані слідчий, ані прокурор відразу після проведення цієї невідкладної слідчої дії не звернулися з клопотанням про проведення обшуку до слідчого судді.
Такий висновок суд апеляційної інстанції визнав помилковим і щодо оцінки цих доказів зробив інший висновок, вказавши на те, що вони здобуті з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, зокрема порушення права особи на захист та отримання показань чи пояснень від особи, яка не була повідомлена про своє право відмовитися від давання показань і не відповідати на поставлені питання слідчого.
У своїх рішеннях Касаційний кримінальний суд Верховного Суду, зокрема у постанові від 17 січня 2023 року в справі № 648/1543/15-к, неодноразово зазначав про те, що підходи до оцінки допустимості показань, отриманих  від підозрюваної особи під час слідчих дій, у випадку порушення її права зберігати мовчання і не свідчити проти себе, або права бути представленим захисником і допустимості доказів, які хоча й можуть бути отримані примусово, але існують незалежно від волі особи, як, наприклад, документи, зразки дихання, крові, сечі або тканин тіла для проведення експертизи, суттєво відрізняються від оцінки показань особи. Мету убезпечення речових доказів від впливу особи має і її негайний  обшук після затримання.
Згідно з вимогами ч. 6 ст. 237 КПК слідчий, прокурор має право заборонити будь-якій особі залишити місце огляду до його закінчення та вчинювати будь-які дії, що заважають проведенню огляду. 
З відеозапису проведення слідчої дії вбачається, під час огляду місця події ОСОБА_7 , якому не були роз`яснені його права, на пропозицію слідчого добровільно видав наявні у нього грошові кошти та особисті речі, які надалі були визнані речовими доказами у кримінальному провадженні. 
Разом із тим, суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що присутність або відсутність захисника під час проведення огляду місця події не могла в  будь-який спосіб вплинути на властивість вилучених речових доказів. При цьому жодних показань, які би його викривали, ОСОБА_7 при проведенні цієї слідчої дії не давав і такі не використовувалися судом при ухваленні вироку. Відтак є незрозумілим, яким чином ці обставини порушили чи могли порушити право останнього на захист та вплинути на допустимість вказаних доказів.
Також апеляційний суд належним чином не обґрунтував свій висновок про недопустимість протоколу освідування  ОСОБА_7 від 03 грудня 2016 року, формально зазначивши у своєму рішенні про порушення органом досудового розслідування вимог статей 237, 241 КПК і не конкретизувавши у чому саме полягають такі порушення. В той же час, з протоколу та відеозапису цієї слідчої дії вбачається, що до початку її проведення ОСОБА_7 було надано постанову прокурора від 03 грудня 2026 року, після чого він добровільно погодився на проведення освідування.  
Крім того, суди першої та апеляційної інстанцій визнали недопустимими доказами протоколи обшуку кабінетів № 5 та 11 у приміщенні територіального сервісного центру № 3541 МВС України в Кіровоградській області та кабінету         № 213 по вул. В. Перспективна, 84 у м. Кропивницькому від 03 грудня 2016 року, оскільки ухвалами слідчого судді Кіровського районного суду м. Кіровограда  від 06 грудня 2016 року було відмовлено в задоволенні клопотань прокурора про надання дозволу на проведення обшуку в цих кабінетах, а також у кабінеті  № 7 в приміщенні зазначеного сервісного центру.
У своїй постанові від 14 вересня 2023 року в справі № 521/18533/15-к Верховний Суд зазначив, що службовий кабінет сам по собі не може вважатися житлом або іншим володінням, доступ до якого визначає виключно його володілець. Службове приміщення надається для виконання службових обов`язків і доступ до нього визначається іншим регулюванням, яке ґрунтується на міркуваннях, не пов`язаних із захистом приватності осіб, яким таке службове приміщення надається тимчасово в користування в зв`язку з виконанням таких обов`язків і на час їх виконання. Разом із тим, для вирішення питання чи відбудеться  втручання в приватне життя особи унаслідок обшуку її службового кабінету,  слід застосовувати критерій «розумного очікування конфіденційності». Тобто, якщо обставини справи свідчать про те, що особа має підстави розумно очікувати на приватність при використанні службового/робочого приміщення (наприклад адвокат, нотаріус, психолог, лікар, тощо), або будь-яких елементів приміщення, то на приміщення або відповідну його частину поширюються гарантії від втручання у приватне життя. Якщо у матеріалах провадження відсутні обставини, які б давали особі можливість розумно розраховувати на використання кабінету для свого приватного життя та/або на збереження конфіденційності в межах службового кабінету, то на службовий кабінет не поширюються гарантії від втручання в приватне життя, передбачені Конституцією України та нормами КПК, і проведення в ньому слідчої дії не вимагає дозволу суду.
У матеріалах провадження відсутні дані, які би вказували на можливість використання  ОСОБА_7  свого робочого кабінету для приватного життя та  збереження в ньому конфіденційної інформації, а отже, на таке приміщення не поширюються гарантії від втручання в приватне життя, передбачені Конституцією України та вказаними нормами КПК, тому проведення слідчих дій у таких приміщеннях не вимагає дозволу суду. 
У той же час, колегія суддів вважає безпідставними доводи скарги прокурора про допустимість як доказу диску з відеозаписом, долученим потерпілою ОСОБА_9 до заяви про вчинення злочину.
Так, згідно з рішенням Конституційного Суду України № 12-рп/2011                              від 20 жовтня 2011 року, обвинувачення у вчиненні злочину не може ґрунтуватися на фактичних даних, одержаних в результаті оперативно-розшукової діяльності уповноваженою особою без дотримання конституційних положень або з порушенням порядку, встановленого законом, а також одержаних шляхом вчинення цілеспрямованих дій щодо їх збирання і фіксації із застосуванням заходів, передбачених Законом України «Про оперативно-розшукову діяльність» від 18 лютого 1992 року № 2135-XII, особою яка не уповноважена на здійснення такої діяльності.
При цьому Конституційний Суд у своєму рішенні вказав, що фактичні дані про скоєння злочину чи підготовку до нього можуть бути одержані не тільки у результаті оперативно-розшукової діяльності уповноважених на це осіб, а й  випадково зафіксовані фізичними особами, які здійснювали власні (приватні) фото, кіно-, відео-, звукозаписи, або камерами відеоспостереження  розташованими як у приміщеннях, так і ззовні. Тому при оцінюванні на предмет допустимості як доказів у кримінальній справі фактичних даних, що  містять  інформацію про скоєння  злочину чи підготовку до нього та подані в порядку, передбаченому ч. 2 ст. 66  КПК в редакції 1960 року, необхідно враховувати ініціативний або ситуативний (випадковий) характер дій фізичних або юридичних осіб, їх мету та цілеспрямованість при фіксуванні зазначених даних. 
Характер відеозапису наданого потерпілою ОСОБА_9 свідчить про те, що цей відеозапис був здійснений нею не випадково, а цілеспрямовано, при   проведенні ОСОБА_7 уроку в автошколі, під час якого, на її думку, викладену в заяві про злочин від 19 листопада 2016 року, останній вимагав неправомірну вигоду. Разом із тим, потерпіла ОСОБА_9 не була допитана  в суді і не давала пояснень щодо обставин проведення нею цього відеозапису.
У той же час, колегія суддів погоджується з правильністю висновку апеляційного суду в ухвалі про помилковість обвинувачення ОСОБА_7 за кваліфікуючою ознакою «вимагання», оскільки відповідно до змісту примітки до ст. 354 КК, під вимаганням неправомірної вигоди необхідно розуміти вимогу про надання вигоди з погрозою вчинення дій або бездіяльності з використанням свого становища, наданих повноважень, влади, службового становища стосовно особи, яка надає неправомірну вигоду, або умисне створення умов, за яких особа вимушена надати неправомірну вигоду з метою запобігання шкідливим наслідкам щодо своїх прав і законних інтересів. При цьому, прагнення особи уникнути встановленої, тобто законної процедури вирішення питання, виключає факт вимагання в неї неправомірної вигоди. Вимагання неправомірної вигоди виключається, якщо особа, що надає неправомірну вигоду, зацікавлена у незаконній, неправомірній поведінці службової особи, прагне обійти закон, установлену процедуру вирішення того чи іншого питання, досягти задоволення своїх незаконних інтересів, одержати незаконні пільги, переваги тощо.
Тому в своєму рішенні апеляційний суд слушно зауважив на те, що надання потерпілими неправомірної вигоди ОСОБА_7 з метою обійти законну процедуру складання теоретичного іспиту в сервісному центрі МВС виключає наявність у його діях вимагання, як кваліфікуючої ознаки злочину, передбаченого ч. 3 ст. 369-2 КК. 
Таким чином, при перегляді оскаржуваних судових рішень за касаційною скаргою прокурора колегія суддів дійшла висновку про те, що при ухваленні судового рішення апеляційний суд не взяв до уваги усіх обставин справи, не перевірив ретельно всіх доводів апеляційної скарги прокурора та не дав на них умотивованих відповідей з урахуванням положень кримінального процесуального закону, а тому таке рішення не можна вважати законним та обґрунтованим, яке відповідає вимогам статей 370 та 419 КПК.
Допущені судом апеляційної інстанції порушення вимог кримінального процесуального закону є істотними, які перешкодили цьому суду ухвалити у справі законне та обґрунтоване судове рішення.
Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК істотне порушення вимог кримінального процесуального закону є підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді касаційної інстанції.
За таких обставин колегія суддів вважає необхідним касаційну скаргу прокурора задовольнити частково, ухвалу апеляційного суду скасувати і призначити новий розгляд у цьому суді. 
При новому розгляді суду апеляційної інстанції необхідно врахувати наведене, з додержанням вимог кримінального процесуального кодексу та наданих процесуальних можливостей ретельно перевірити доводи апеляційної скарги прокурора, дати на них умотивовані відповіді та ухвалити у справі законне та обґрунтоване судове рішення.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК,  Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу прокурора задовольнитичастково.
Ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 06 квітня 2023 року щодо ОСОБА_7 скасувати і призначити новий розгляд у цьому суді.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:

ОСОБА_1                          ОСОБА_2                               ОСОБА_3