ПОСТАНОВА                                                                             
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
21 травня 2025 року
м. Київ
 
справа № 295/10495/23
провадження № 61-14214св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є., 
суддів: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М.,                       Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень
 
за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Ткачук Таміли Андріївни на рішення Богунського районного суду м. Житомира                         від 06 лютого 2024 року у складі судді Кузнєцова Д. В. та постанову Житомирського апеляційного суду від 13 серпня 2024 року у складі колегії суддів: Талько О. Б., Коломієць О. С., Шевчук А. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
 
У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив скасувати рішення про державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на 46/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 .
 
Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилався на те, що він на підставі договору дарування від 22 квітня 2002 року набув у власність 54/100 частини житлового будинку АДРЕСА_1 . ОСОБА_2 набула у власність 46/100 частини вказаного житлового будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину.
 
Вказує, що між ними виник спір щодо поділу вказаного житлового будинку в натурі, у зв`язку з чим він звернувся до суду з відповідною позовною заявою. Постановою Житомирського апеляційного суду від 18 травня 2022 року виділено йому в натурі 54/100 частини цього житлового будинку. ОСОБА_2 виділено у власність 46/100 частин вказаного будинку. Припинено право спільної часткової власності на це нерухоме майно.
 
Позивач також зазначає, що з метою виконання цього рішення суду він звернувся до державного реєстратора, від якого дізнався, що відповідачка під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції зареєструвала самочинну прибудову до частини будинку, якою вона фактично користується.
 
У зв`язку з тим що загальна та житлова площа спірного житлового будинку збільшилася, здійснити поділ житлового будинку відповідно до постанови Житомирського апеляційного суду від 18 травня 2022 року неможливо.
 
У зв`язку з цим позивач просив позов задовольнити.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Богунський районний суд м. Житомира рішенням від 06 лютого 2024 року                                         в задоволенні позову відмовив.
 
Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що позовні вимоги                                                           є необґрунтованими та недоведеними, оскільки позивач не надав належних та допустимих доказів свого звернення до державного реєстратора з приводу реєстрації права власності на 54/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі рішення суду апеляційної інстанції та відмови йому у державній реєстрації такого права.
 
У зв`язку з цим суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову у зв`язку                      з невстановленням факту порушення прав позивача оспорюваним рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
 
Житомирський апеляційний суд постановою від 13 серпня 2024 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Ткачук Т. А залишив без задоволення. Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 06 лютого                     2024 року залишив без змін.
 
Апеляційний суд мотивував постанову тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права. 
 
Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені аргументи
 
У жовтні 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Ткачук Т. А подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Богунського районного суду м. Житомира                                від 06 лютого 2024 року та постанову Житомирського апеляційного суду                                      від 13 серпня 2024 року і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити                                   в повному обсязі.
 
Підставою касаційного оскарження вказувала те, що суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року                              у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц,                                  від 02 липня 2019 року у справі № 48/340, від 22 жовтня 2019 року у справі                                 № 928/876/16, від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17, від 19 січня                      2021 року у справі № 916/1415/19  та постановах Верховного Суду від 04 квітня                           2024 року у справі № 753/20662/17, від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17, від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21. 
 
Касаційна скарга мотивована неврахуванням судами того, що державну реєстрацію прав стосовно реєстрації збільшеної загальної площі здійснено незаконно, всупереч пунктам 4, 5 частини першої статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та пункту 54 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (далі - Порядок № 1127), за наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав.            У результаті прийнятих з порушенням закону рішень про державну реєстрацію прав відбулося узаконення здійсненого відповідачкою самочинного будівництва, яке порушує право позивача.
 
Також скарга містить доводи про порушення судами норм процесуального права при розгляді справи.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 25 листопада 2024 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.
 
13 січня 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 07 травня 2025 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи 
 
Суди попередніх інстанцій встановили, що згідно з договором дарування                                            від 22 квітня 2002 року ОСОБА_3 є власником 54/100 частини житлового будинку АДРЕСА_1 .
 
Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого державним нотаріусом Другої житомирської державної нотаріальної контори 16 серпня                                   1976 року, ОСОБА_2 набула у власність 46/100 частини житлового будинку                       АДРЕСА_1 .
 
З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомо, що ОСОБА_2 є співвласником 511/878 частини земельної ділянки площею 0,0878 га, кадастровий номер 1810136300:08:016:0024, за вказаною адресою.
 
Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 25 липня 2023 року № 340387192, з метою державної реєстрації права власності на 46/100 частин вказаного житлового будинку ОСОБА_2 подала державному реєстратору свідоцтво про право на спадщину за заповітом                                      від 16 серпня 1976 року, довідку Комунального підприємства «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради                         від 17 грудня 2021 року, відомості з Державного земельного кадастру від 30 грудня 2021 року.
 
30 грудня 2021 року державний реєстратор Старосілецької сільської ради Коростишівського району Житомирської області Пашинська Д. В. прийняла рішення № 62692025 про проведення державної реєстрації права власності ОСОБА_2 на 46/100 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 135,2 кв. м, житловою площею 90,7 кв. м.
 
Постановою Житомирського апеляційного суду від 18 травня 2022 року у справі         № 295/4047/16-ц скасовано рішення Богунського районного суду м. Житомира                         від 19 квітня 2021 року та ухвалено нове, яким задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ вказаного будинку в натурі. Виділено у власність                       ОСОБА_1 54/100 частини житлового будинку, що складається із: тамбура І, веранди 1-1, кухні 1-2, житлової кімнати 1-3, житлової кімнати 1-4, вбиральні У 1, 54/100 частин огорожі, загальною вартістю 456 726,00 грн. Виділено у власність ОСОБА_2 46/100 частини житлового будинку, що складається із: кухні 2-1, житлової кімнати 2-2, житлової кімнати 2-3, житлової кімнати 2-4, вбиральні У, 46/100 частини огорожі, загальною вартістю 381 574,00 грн. Припинено право спільної часткової власності ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на житловий будинок АДРЕСА_1 .
 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,                       є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті,                    є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи                                       у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, перевіривши правильність застосування судами норм права в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
 
Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права
 
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
За змістом частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
 
Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
 
Таким чином, правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.
 
Суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
 
Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови                           в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року у справі                         № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі                    № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21)).
 
Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
 
При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається                                   з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюється судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.
 
Таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20).
 
Згідно з частинами третьою - п`ятою статті 357 ЦК України співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїми коштами за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна. Співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності. Поліпшення спільного майна, які можна відокремити, є власністю того з співвласників, який їх зробив, якщо інше не встановлено домовленістю співвласників.
 
Правила частини третьої статті 357 ЦК України стосуються випадків, коли внаслідок здійснених поліпшень спільного майна співвласник вимагає від інших співвласників збільшення своєї частки у цьому майні. Такі поліпшення повинні стосуватися як частки співвласника, який бажає збільшення його частки, так і іншого (інших) співвласника (співвласників) спільного майна. Обов`язковим для такого збільшення є дотримання співвласником передумов, визначених цією статтею, зокрема таких: поліпшення спільного майна не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна.
 
Якщо ж поліпшення здійснено тільки у частці одного співвласника шляхом добудови (прибудови) та не торкаються іншої частки у спільному майні, то застосовуються положення частини четвертої статті 357 ЦК України, відповідно до якої не відбувається зміна розміру часток співвласників у спільному майні та не вимагається обов`язкової згоди інших співвласників на таку перебудову за умови, що вона не порушує їхніх прав та здійснена з дотриманням встановленого законом порядку.
 
У частині першій статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено перелік підстав, за яких державний реєстратор, встановивши їх наявність, може прийняти рішення про відмову                                               в державній реєстрації прав. Вказані норми визначають вичерпний перелік підстав для відмови у реєстрації прав.
 
Згідно з пунктами 4, 5 частини першої статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження; наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями.
 
Частинами першою - третьою статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що записи до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав.
 
Обґрунтовуючи вимоги, позивач посилався на те, що він немає можливості зареєструвати право власності на виділену йому в натурі частину вказаного житлового будинку, оскільки відповідачка під час розгляду судом спору про поділ житлового будинку в натурі зареєструвала право власності на самочинно збудовану прибудову до цього житла.
 
Відмовляючи у задоволенні позову, місцевий суд, з яким погодився апеляційний суд, виходив з того, що позивач не довів той факт, що реєстрацією права власності за ОСОБА_2 на 46/100 частини зазначеного житлового будинку були порушені його права, а також доказів того, що він звертався до державного реєстратора               з приводу реєстрації права власності на 54/100 частини вказаного житлового будинку і йому було відмовлено у здійсненні такої реєстрації.
 
Встановивши зазначені обставини, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про недоведеність вимог позову, оскільки сама по собі реєстрація права власності на частину будинку з прибудовою не свідчить про неможливість реєстрації права власності на частину будинку, яка йому виділена на підставі постанови Житомирського апеляційного суду від 18 травня 2022 року.
 
Доводи касаційної скарги щодо незаконної, на думку позивача, реєстрації права власності за відповідачкою зводяться до неправильного розуміння заявником вимог законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин, що не може бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.
 
Не є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень і порушення норм процесуального права, оскільки вони не вплинули на правильність вирішення спору.
 
З огляду на викладене Верховний Суд дійшов висновку, що аргументи касаційної скарги (в межах доводів та вимог, які стали підставою для відкриття касаційного провадження) не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, а зводяться до незгоди заявника з ухваленим у справі судовим рішенням та необхідності переоцінки доказів у справі. Водночас суд касаційної інстанції є судом права, а не факту і згідно з вимогами процесуального закону не здійснює переоцінки доказів                     у зв`язку з тим, що це перебуває поза межами його повноважень.
 
Ураховуючи конкретні обставини цієї справи, встановлені судом, оскаржувані судові рішення не суперечать правовим висновкам, які зазначені в касаційній скарзі як підстава для відкриття касаційного провадження. 
 
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте                       в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті    і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону, і підстав для їх скасування немає.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Ткачук Таміли Андріївни залишити без задоволення.
 
Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 06 лютого 2024 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 13 серпня 2024 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття,      є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий	М. Є. Червинська  	
Судді:	А. Ю. Зайцев  	
 	Є. В. Коротенко    В. М. Коротун  	
 	М. Ю. Тітов