ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4015/25 Справа № 202/10788/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Мачуський О. М. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 квітня 2025 року        Дніпровський Апеляційний суд у складі:                  головуючого - судді Ткаченко І.Ю.
               суддів        - Свистунової О.В., Пищиди М.М., 
               за участю секретаря – Кошари О.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу
за заявою  ОСОБА_1 , заінтересована особа: Центрально-міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про встановлення факту, що має юридичне значення
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 (особи, яка не брала участі у справі) 
на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 02 жовтня 2024 року,-

В С Т А Н О В И В:

03 вересня 2024 року ОСОБА_1 звернувся з заявою, заінтересована особа: Центрально-міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про встановлення факту, що має юридичне значення, в якій заявник просить встановити факт родинних відносин між ним та його батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . В обґрунтування заяви зазначено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 помер батько заявника, однак останньому відмовлено у видачі свідоцтва про смерть та надано висновок про відмову у внесенні змін до актового запису. Підставою для відмови слугувала наявність розбіжностей у написанні прізвищ, які на думку заявника допущені при перекладі з російської на українську мову. Так, у свідоцтвах про шлюб, про народження, та розірвання шлюбу, прізвище, як заявника та і його батька зазначено російською мовою « ОСОБА_4 ». При цьому, прізвище українською мовою в паспорті заявника зазначено « ОСОБА_5 », в паспорті його батька – « ОСОБА_6 » (а.с1-3).

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 02 жовтня 2024 року заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: Центрально-міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про встановлення факту, що має юридичне значення - задоволено. 
Встановлено факт того, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , (актовий запис про народження № 510 від 28 червня 1989 року, вчинений Самарським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області) є сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (актовий запис про смерть № 900, складений 31.08.2021 року Самарським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро)) (а.с.22-24). 

Не погодившись із рішенням суду, ОСОБА_2 (особа, яка не брала участі у справі), звернулася з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила рішення суду - скасувати та провадження у справі закрити, оскільки існує спір про право (а.с.98-109).

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню. 

Судом 1 інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_5 в місті Дніпропетровську народився заявник ОСОБА_1 , про що 28 червня 1989 року Самарським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області складено актовий запис № 510 та видано свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 .
Дане свідоцтво про народження заповнено російською мовою й зазначено: ПІБ дитини « ОСОБА_7 », батько « ОСОБА_8 , русский», мати « ОСОБА_9 , украинка».
Також судом досліджено копії наступних документів: свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 , виданого 03 вересня 1988 року Самарським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, яке заповнено російською мовою та відповідно до якого 03.09.1988 року уклали шлюб « ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_6 » та « ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_7 », актовий запис № 469; свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_3 , виданого Самарським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровські області, заповненого російською мовою та відповідно до якого 19 вересня 1990 року розірвано шлюб, між громадянами « ОСОБА_8 » та « ОСОБА_9 », актовий запис № 274.
В паспорті громадянина України серії НОМЕР_4 , виданого на ім`я ОСОБА_1 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_5 у місті Дніпропетровську, ПІБ останнього російською мовою зазначено як « ОСОБА_7 ».
Відповідно до заяви, що посвідчена приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Данильченко Ю.В. та зареєстрована в реєстрі за № 1835, ОСОБА_11 вказує, що 03.09.1988 року вона зареєструвала шлюб з ОСОБА_3 під час якого у них народився син ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_8 .. 19.09.1990 року шлюб було розірвано. ОСОБА_13 зазначає, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_8 є її з ОСОБА_3 спільним сином.
Як вказує заявник, ІНФОРМАЦІЯ_2 помер його батько ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Однак йому було відмовлено у видачі свідоцтва про смерть через розбіжності в написанні у написанні прізвищ, у зв`язку з чим заявник звернувся до відділу РАСЦ для внесення відповідних змін до актових записів.
Відповідно до висновку Центрально-міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 07.08.2024 року, встановлено:
- в Державному реєстрі актового запису про народження № 886 від 12.03.1969 р. складеному Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області прізвища дитини та батьків зазначені « ОСОБА_4 » (-ва)»;
- в Державному реєстрі актового запису про шлюб від 03.09.1988 року № 469, складеному Самарським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровські області, прізвища нареченого до та після реєстрації шлюбу, а також нареченої після реєстрації шлюбу зазначено « ОСОБА_4 (-ва)», дата народження нареченого вказана « ІНФОРМАЦІЯ_9 »;
- актовий запис про народження ОСОБА_1 складено російською мовою, прізвища дитини та батьків відповідно до повного витягу ДРАЦС внесені « ОСОБА_5 », дата народження батька « ІНФОРМАЦІЯ_10 »;
- в Державному реєстрі актового запису про розірвання шлюбу від 19.09.1990 року № 274, складеному Самарським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровські області, прізвище чоловіка та жінки до та після реєстрації розірвання шлюбу зазначено « ОСОБА_4 (-ва)», дата народження чоловіка вказана « ІНФОРМАЦІЯ_9 »;
- в актовому записі про смерть від 31.08.2021 року № 900, складеному Самарським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) прізвище померлого вказано « ОСОБА_6 », згідно паспорта громадянина України НОМЕР_5 , виданого 11.06.2018 р. органом 1217, дата народження померлого « ІНФОРМАЦІЯ_10 ».

Задовольняючи вимоги заяви, суд 1 інстанції входив із того, що за життя батько заявника мав прізвище « ОСОБА_6 » та відмовлено ОСОБА_1 у внесенні змін до актового запису, через розбіжності у написанні прізвища й дати народження батька заявника в актових записах та брак підстав. Аналіз змісту даних документів, дає підстави дійти висновку про те, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 є сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Однак з такими висновками суду 1 інстанції, колегія суддів погодитися не може.
Відповідно до ч. 1 ст. ст. 4, 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернути до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, який здійснюється судом у спосіб, визначений законами України.
Відповідно до ч. 1 ст. 352 ЦПК України учасники справи, або особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Отже, особи, які не брали участь у справі, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції лише в разі, якщо суд вирішив питання про їх права, свободи, інтереси та (або) обов`язки.
Судове рішення, оскаржене особою, що не брала участі у справі повинно безпосередньо стосуватися прав та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є скаржник, або містити судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах.
Цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: наказного провадження, позовного провадження (загального або спрощеного), окремого провадження.
Відповідно до статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження зокрема справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
У порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.
Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:
- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;
- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;
- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);
- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.
Такий правовий висновок висловлений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 року у справі № 320/948/18.
Згідно роз`яснень, які містять у п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними.
Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися до суду із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 01 січня 2004 року тощо.
Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір є суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний. Таким чином, поняття "спір про право" пов`язане виключно з порушенням, оспоренням або невизнанням, а також недоведенням суб`єктивного права, при якому існують конкретні особи, які перешкоджають в реалізації права. При відсутності цих елементів не може бути й спору про право.
За приписами ч. 4 ст. 315 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

Як вбачається із постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії виданої приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Камеко Т.П. від 30.11.2024 року у ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 наявна сестра ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , яка також звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті брата (а.с. 50).

Розглядаючи заяву, суд першої інстанції на вищевказані вимоги закону, роз`яснення Пленуму та обставини справи уваги не звернув, належним чином не встановив, чи не вбачається із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, спір про право, не визначив коло осіб, права та інтереси яких може порушити ухвалене у справі рішення та помилково розглянув справу по суті в порядку окремого провадження.

Оскільки колегія суддів дійшла висновку, що у даній справі наявний спір про право, це виключає можливість розгляду заяви в порядку окремого провадження.

Допущені судом першої інстанції порушення норм процесуального права призвели до неправильного вирішення справи.

Оскільки допущені судом порушення норм матеріального та процесуального права призвели до неправильного вирішення справи, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із залишенням заяви без розгляду з підстав, передбачених ч. 1 ст. 377 ЦПК України.

При цьому колегія суддів роз`яснює заявнику, що він має право подати позов на загальних підставах.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Виходячи з того, що допущені судом порушення норм матеріального та процесуального права призвели до неправильного вирішення справи, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із залишенням заяви без розгляду з підстав, передбачених ч. 1 ст. 377 ЦПК України.

Керуючись ст. 259, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 (особи, яка не брала участі у справі) - задовольнити частково. 

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 02 жовтня 2024 року - скасувати. 

Заяву  ОСОБА_1 , заінтересована особа: Центрально-міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про встановлення факту, що має юридичне значення – залишити без розгляду. 

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Вступна та резолютивна частини проголошені 09 квітня 2025 року.

Повний текст постанови складено 10 квітня 2025 року.

Судді: