ПОСТАНОВА                                                     
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                                 
 
21 травня 2025 року
м. Київ
 
справа № 465/6173/22
провадження № 61-620св25
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Осіяна О. М.,
 
учасники справи:
позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
відповідач - фізична особа-підприємець ОСОБА_3 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 09 квітня 2024 року у складі судді Мартинишин М. О. та постанову Львівського апеляційного суду від 02 грудня 2024 року у складі колегії суддів: Шеремети Н. О., Ванівського О. М., Цяцяка Р. П.,
 
Короткий зміст позовних вимог
1.            У жовтні 2022 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулись до суду із позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про стягнення коштів.
2.            Позов обґрунтовано тим, що 18 червня 2019 року водій ОСОБА_5 , керуючи автобусом «VAN HOOL N-917 Altano», номерний знак НОМЕР_1 , здійснюючи перевезення пасажирів маршрутом Неаполь (Італія) - Херсон, порушивши правила дорожнього руху, допустив наїзд на задню частину причепа «SCHMITZ SKO24», номерний знак НОМЕР_2 . 
3.            Внаслідок вчинення водієм ОСОБА_5 вищеописаної дорожньо-транспортної пригоди потерпілий ОСОБА_6 отримав тілесні ушкодження, від яких помер ІНФОРМАЦІЯ_1 о 04.15 у Волочиській ЦРЛ.
4.            В ході досудового розгляду було встановлено, що ОСОБА_5 на момент скоєння кримінального правопорушення знаходився в офіційних трудових відносинах з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 і як водій виконував свої трудові обов`язки на автотранспорті, яке на відповідних правових підставах використовується вказаною фізичною особою-підприємцем.
5.            Внаслідок вчинення злочину даним водієм позивачі втратили сина, найближчу для себе людину, свою опору в житті. Внаслідок смерті сина, який загинув у молодому віці (32 роки), батьки пережили страшний душевний біль, який терплять і до сих пір. У зв`язку із смертю сина були перекреслені всі їхні спільні життєві плани. Вони не можуть заспокоїтись та налагодити свої життєві зв`язки, відчувають стійкий душевний дискомфорт та не можуть вільно спілкуватись з близькими їм людьми, не можуть змиритись із вказаною втратою. Вони втратили сина, з яким вони знаходили завжди спільну мову, якого вони виростили та виховали.
6.            Таким чином, при визначенні розміру моральної шкоди суд повинен взяти до уваги душевні страждання, які зазнали позивачі у зв`язку із втратою рідного сина, та те, що позивачі пережили стресову ситуацію, що порушено їхній уклад життя, постійний спад настрою, психологічну пригніченість та втрату життєвої активності, які щоденно прикладають додаткові зусилля для поновлення нормальних життєвих зв`язків, організації свого життя, з урахуванням матеріального стану фізичної особи-підприємця, а також з урахуванням розумності, виваженості і справедливості, тому позивачі вважають за необхідно стягнути на їхню користь 3 000 000 грн за завдану їм моральну шкоду.
7.            При цьому повідомляють, що від страхової компанії ОСОБА_1 та ОСОБА_2 отримали відшкодування моральної шкоди в розмірі 12 519 грн кожному.
8.            З урахуванням вищевикладеного вказували, що ОСОБА_1 завдано майнову шкоду, яка складається із витрат, понесених виготовлення пам`ятника в сумі 37 973 грн, та моральну шкоду, яку оцінює у розмірі 1 500 000 грн, також ОСОБА_2 завдано моральну шкоду, яку вона оцінюю у розмірі 1 500 000 грн.
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
9.            Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 09 квітня 2024 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 02 грудня 2024 року, позов задоволено частково.
10.         Стягнено з ФОП ОСОБА_3 : на користь ОСОБА_1 500 000,00 грн на відшкодування маральної шкоди та 37 973,00 грн витрат, понесених на виготовлення пам`ятника; на користь ОСОБА_2 - 500 000,00 грн на відшкодування маральної шкоди. Здійснено розподіл судових витрат.
11.         Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та стягуючи з ФОП ОСОБА_3 на їх користь по 500 000 грн на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що сталася 18 червня 2019 року з вини водія, який на момент дорожньо-транспортної пригоди перебував у трудових відносинах з відповідачем, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, врахував душевну біль, душевні переживання та страждання, яких зазнали батьки, втративши найріднішу, найдорожчу для них людину, сина, що загинув в такому молодому віці, які не можуть змиритися з такою дорогою для них втратою, врахував тривалість цих страждань та переживань, їх постійний неспокій, розуміючи, що назавжди втратили підтримку та опору в житті.
12.         Також суди дійшли висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача витрат, понесених на виготовлення пам`ятника відповідно до статті 1201 ЦК України.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
13.         У січні 2025 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга представника ФОП ОСОБА_3 - ОСОБА_4 .
14.         Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 03 березня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу і надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
15.         У касаційній скарзі представник ФОП ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та відмовити у задоволенні позовних вимог.
16.         Підставою касаційного оскарження заявник зазначає застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20, від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
17.         Також як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).
18.         Касаційна скарга мотивована тим, що судами в судових рішеннях жодним чином не підтверджено обставини, якими обґрунтовано позовні вимоги, а саме: порушення укладу життя, постійний спад настрою, психологічну пригніченість, втрату життєвої активності тощо.
19.         Заявник вказує, що під час розгляду справи позивачі не були присутні, суд не заслуховував їх покази.
20.         Посилається на те, що розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не з виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати.
21.         Також заявник посилається на те, що витрати на спорудження пам`ятника не охоплюються поняттям «шкода, завдана працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків» і взагалі не входять до поняття «шкода», а є лише витратами, а тому не підлягають компенсації роботодавцем замість працівника.
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу 
22.         У березні 2025 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - ОСОБА_7 , у якому вказано, що судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
23.         Вироком Волочиського районного суду Хмельницької області від 06 вересня 2022 року у справі № 671/1603/19 встановлено, що ОСОБА_5 вчинено кримінальне правопорушення під час виконання ним трудових обов`язків за трудовим договором, укладеним 11 листопада 2015 року з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 , який на момент ДТП хоча і не був власником транспортного засобу, проте на відповідній правовій підставі володів ним, тобто був законним володільцем транспортного засобу та роботодавцем водія ОСОБА_5 , та його визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 286 КК України, призначено йому покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.
24.         Позбавлено ОСОБА_5 права керування всіма видами транспортних засобів строком на 1 (один) рік.
25.         На підставі статті 75 КК України  ОСОБА_5 від призначеного основного покарання звільнено з випробуванням, встановивши йому іспитовий строк тривалістю 3(три) роки.
26.         Покладено на ОСОБА_5 відповідно до частини першої статті 76 КК України обов`язки: 1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; 2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
27.         Зараховано ОСОБА_5 в строк відбування покарання час попереднього ув`язнення з 18 червня 2019 року по 20 червня 2019 року включно.
28.         Стягнуто з ОСОБА_5 на користь держави процесуальні витрати в розмірі 8 453,32 грн вартості проведених у кримінальному провадженні судових експертиз.
29.         Цивільні позови задоволено частково.
30.         Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на користь ОСОБА_8 373 452 грн моральної шкоди.
31.         В решті позову ОСОБА_8 відмовлено.
32.         Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на користь ОСОБА_9 230 744,30 грн моральної шкоди.
33.         Стягнуто з приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ГРАВЕ УКРАЇНА» на користь ОСОБА_9 75 114 грн матеріальної шкоди та 3 755,70 грн моральної шкоди, а всього 78 869,70 грн.
34.         В решті позову ОСОБА_9 відмовлено.
35.         Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 17 травня 2023 року апеляційну скаргу цивільного відповідача ФОП ОСОБА_3 залишено без задоволення. Вирок Волочиського районного суду Хмельницької області від 06 вересня 2022 року у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 286 КК України в частині розгляду цивільного позову про стягнення шкоди з ФОП ОСОБА_3 на користь ОСОБА_8 і ОСОБА_9 залишено без змін.
36.         Зазначеними вироком та ухвалою суду встановлено, що 18 червня 2019 року близько 02 год. 08 хв. у темну пору доби ОСОБА_5 , керуючи автобусом «VAN HOOL T-917 ALTANO», номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись по правому напрямку руху автодороги М-12 «Стрий-Тернопіль-Кропивницький-Знам`янка» в напрямку від міста Волочиськ до міста Хмельницького, здійснював перевезення пасажирів за маршрутом Неаполь (Італія)-Херсон та під час руху, будучи заздалегідь попередженим дорожніми попереджувальними знаками 1.5.1 «Звуження дороги», 1.15 «Небезпечне узбіччя», 1.37 «Дорожні роботи», заборонними знаками 3.25 «Обгін заборонено», 3.29 «Обмеження максимальної швидкості» (забороняється рух із швидкістю, що перевищує 40 км./год.), табличкою до дорожніх знаків 7.2.1 «Зона дії» (позначає довжину небезпечної ділянки, позначеної попереджувальними знаками 1.15 та 1.37 та зону дії заборонного знаку 3.25), в порушення вимог заборонного знаку 3.29 рухався із швидкістю 70 км./год., діючи легковажно та самовпевнено, не дотримуючись вимог п. 2.3. (б) Правил дорожнього руху України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року (далі по тексту - Правил), проявив неуважність, яка виразилась у несвоєчасному виявленні на його смузі руху (правій) автопоїзда у складі сідлового тягача «IVECO STRALIS», номерний знак НОМЕР_3 , та причепа «SCHMITZ SKO24», номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_10 , який рухався у попутному напрямку, а також грубо порушуючи вимоги п.п. 12.1., 12.2., 12.3., 13.1. Правил, не обрав безпечної дистанції до причепа «SCHMITZ SKO24», номерний знак НОМЕР_2 , автопоїзда, безпечної швидкості свого руху, не врахував дорожню обстановку, а також стан транспортного засобу, щоб мати змогу безпечно керувати ним, при цьому маючи об`єктивну можливість виявити вищевказану перешкоду для руху, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, або безпечного об`їзду перешкоди, як наслідок, на 214 км. автодороги М-12 «Стрий-Тернопіль-Кропивницький-Знам`янка», на відстані 154,2 м. від дорожнього знаку 5.45 «Війтівці» (смт. Війтівці Волочиського району Хмельницької області) в напрямку міста Хмельницького, допустив зіткнення передньою правою частиною автобуса «VAN HOOL T-917 ALTANO», номерний знак НОМЕР_1 , із задньою лівою частиною причепа «SCHMITZ SKO24», номерний знак НОМЕР_2 . 
37.         Внаслідок зіткнення у автобусі «VAN HOOL T-917 ALTANO» вилетіло переднє лобове скло та впало на передню частину автомобіля «CHEVROLET AVEO» під керуванням водія ОСОБА_11 , який рухався по зустрічному напрямку руху до м. Волочиськ.
38.         Після зіткнення транспортних засобів автобус «VAN HOOL T-917 ALTANO» змінив напрямок свого руху ліворуч, виїхав на зустрічний напрямок руху, із подальшим рухом у лівий кювет, де передньою правою частиною здійснив наїзд на дерево.
39.         Внаслідок вчинення водієм ОСОБА_5 вищеописаної дорожньо-транспортної пригоди підмінний водій автобуса «VAN HOOL T-917 ALTANO» ОСОБА_6 , який знаходився на передньому правому сидінні в автобусі «VAN HOOL T-917 ALTANO», номерний знак НОМЕР_1 , отримав тілесні ушкодження у вигляді: перелому 3-4-го шийних хребців з розривом зв`язкового апарату та защемленням спинного мозку в даній ділянці, що за своїм характером мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень, як такі, що небезпечні для життя в момент заподіяння (завдання) і знаходяться в прямому причинному зв`язку з настанням смерті; перелому грудин між 2-3-м ребрами, переломів 2-5-го ребер по білягрудинній лінії та 6-8-го по середнє-ключичній лінії справа, переломів 2-3-го ребер по середнє-ключичній лінії зліва, крововиливу по задній поверхні нижньої долі лівої легені, що мають ознаки тілесних ушкоджень середнього степеня важкості, в прямому причинному зв`язку з настанням смерті не перебувають; двох саден з поверхневою раною на лобній ділянці зліва, по одному садну в ділянці нижнього краю лівої брови, в ділянці правого носового отвору, з переходом на верхню губу, на верхній губі справа та на лівій щічній ділянці, подряпин біля правого крила носа, множинних саден по всій переднє-зовнішній поверхні правого плеча, крововиливу на передній поверхні правого плеча, садна на задній поверхні правого плечового суглобу, множинних саден на переднє-зовнішній поверхні правого передпліччя, на заднє-зовнішній поверхні лівого плеча та передпліччя, на тильній поверхні 2-3-го пальців лівої кисті та на передній поверхні верхньої третини грудної клітки, по одному садну на передній поверхні лівого стегна та на передній поверхні лівого колінного суглобу, крововиливу з саднами на переднє-внутрішній поверхні правого стегна, рваної рани в ділянці нижньої третини лівого стегна, садна на передній та зовнішній поверхні лівої гомілки, що за своїм характером мають ознаки легких тілесних ушкоджень і в прямому причинному зв`язку з настанням смерті не перебувають.
Позиція Верховного Суду
40.         Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
41.         Так, частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
42.         Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
43.         Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановленні в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
44.         Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права
45.         Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
46.         Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
47.         Згідно з частиною другою статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.
48.         Відповідно до частин другої та п`ятої статті 1187 ЦК шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
49.         Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
50.         Відповідно до частини першої статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.
51.         Обов`язок відшкодувати шкоду, завдану внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, виникає у її завдавача за умови, що його дії були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок.
52.         У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 426/16825/16-ц (провадження № 14-497цс18) сформульовано висновок, що результат аналізу норм статей 1172 та 1187 ЦК України дає підстави стверджувати, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець. Отже, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.
53.         Для покладення на юридичну особу відповідальності, передбаченої статтею 1172 ЦК України, необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв`язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка завдала шкоду), так і спеціальних умов (перебування у трудових відносинах з юридичною особою або фізичною особою - роботодавцем незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків).
54.         Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків необхідно розуміти виконання роботи згідно з трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами протягом усього робочого часу.
55.         Виходячи з наведених норм права шкода (у тому числі моральна), завдана внаслідок ДТП із вини водія, який виконував трудові обов`язки та на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.
56.         Зазначене узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року у справі № 6-108цс13, постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 426/16825/16-ц та постановах Верховного Суду: від 23 березня 2020 року у справі № 373/1773/18-ц, від 20 листопада 2019 року у справі № 501/2298/16-ц, від 05 вересня 2018 року у справі № 534/872/16-ц.
57.         Під володільцем джерела підвищеної небезпеки необхідно розуміти юридичну або фізичну особу, які здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав. Не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки на підставі трудових відносин з володільцем цього джерела (постанова Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі № 914/820/17).
58.         Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.
59.         Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.
60.         Під моральною шкодою розуміють втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
61.         Моральна шкода може полягати, зокрема: у порушенні психологічного благополуччя, переживаннях, стражданнях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, фізичному та психологічному пристосуванні до порушень у стані здоров`я.
62.         Суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
63.         Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого; тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках; можливість, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.
64.         Водночас суд має виходити із засад розумності, пропорційності та справедливості.
65.         Судами встановлено, що дорожньо-транспортна пригода, у якій загинув син позивачів, сталась з вини водія, який перебував у трудових відносинах із відповідачем, тому висновки про те, що саме останній має відшкодовувати спричинену позивачам моральну шкоду, є обґрунтованим.
66.         При цьому суди, визначаючи розмір моральної шкоди, який підлягає відшкодуванню з відповідача, правильно виходили із засад розумності та справедливості, ураховуючи глибину фізичних та душевних страждань позивачів, які втратили близьку людину (сина), що спричинило та буде спричиняти протягом усього життя душевні страждання.
67.         Визначений судами розмір відшкодування моральної шкоди у сумі по 500 000 грн не може вважатися завищеним чи надмірним для відповідача.
68.         Верховний Суд погоджується з таким висновком судів першої та апеляційної інстанцій, вважає його мотивованим та обґрунтованим. Верховний Суд враховує, що передчасна смерть близької людини (сина) позивачів спричинила втрату важливого життєвого зв`язку, який поновлений бути не може та, відповідно, завдає довготривалих та глибоких душевних страждань.
69.         Такий висновок суду відповідає усталеній судовій практиці в частині визначення розміру відшкодування, а тому доводи касаційної скарги в указаній частині зводяться до переоцінки доказів.
70.         Крім того, встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18)).
71.         Ураховуючи конкретні обставини цієї справи, встановлені судами, оскаржувані судові рішення не суперечить правовим висновкам, які зазначені в касаційній скарзі як підстави для відкриття касаційного провадження.
72.         Посилання заявника на те, що витрати на пам`ятник, відшкодування яких визначено статтею 1201 ЦК України, не підлягають компенсації роботодавцем замість працівника, відхиляються колегією суддів, оскільки у зв`язку із наявністю всіх складових деліктної відповідальності відповідача та його обов`язку щодо відшкодування моральної шкоди, витрати понесені за придбання пам`ятника також підлягають стягненню з останнього. Суди попередніх інстанцій правомірно стягнули майнову та моральну шкоду, оскільки вона завдана працівником, який перебував у трудових відносинах з відповідачем, під час виконання ним своїх трудових/службових обов`язків (схожих висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 13 листопада 2024 року у справі № 348/2395/23).
73.         Таким чином, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, задовольняючи позовні вимоги частково, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
74.         Вказані, а також інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального і процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.
75.         Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.
76.         Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
1.            Касаційну скаргу представника фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 - ОСОБА_4 залишити без задоволення.
2.            Рішення Франківського районного суду м. Львова від 09 квітня 2024 року та постанову Львівського апеляційного суду від 02 грудня 2024 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                       Н. Ю. Сакара
 
О. В. Білоконь
 
О. М. Осіян