Номер провадження: 22-ц/813/1616/25 
Справа № 144/410/23
Головуючий у першій інстанції Малиновський О.М.
Доповідач Таварткіладзе О. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.04.2025 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Таварткіладзе О.М.,
суддів: Сєвєрової Є.С., Погорєлової С.О.,
за участю секретаря судового засідання: Чередник К.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє представник ОСОБА_2 , на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 21 травня 2024 року по цивільній справі за позовом Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Гардіан» до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, -
В С Т А Н О В И В:

У березні 2023 року Товариство з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Гардіан» звернулось до суду з позовом до  ОСОБА_1 , обґрунтовуючи вимоги тим, що ОСОБА_1 30.04.2022р. керуючи транспортним засобом марки «BMW 735і», р/н НОМЕР_1 , порушивши Правила дорожнього руху скоїв зіткнення з автомобілем марки «Toyota Hillux», р/н НОМЕР_2 , який було забезпечено договором добровільного страхування наземних транспортних засобів №НТ-21-2919-УМ-0502 від 29.07.2021р., укладеного між ТДВ «СК «Гардіан» та ОСОБА_3 . За зверненням останнього, на виконання умов договору добровільного страхування, ТДВ «СК «Гардіан» було сплачено суму страхового відшкодування у розмірі 340 029,40грн. В зв`язку з чим, на думку позивача, до страховика перейшло право вимоги відшкодування шкоди заподіяної винною особою у вказаному вище розмірі.
Добровільно відшкодувати матеріальну шкоду відповідач відмовився. Посилаючись на зазначені обставини, позивач просить стягнути з ОСОБА_1 на їхню користь суму матеріальної шкоди в розмірі 340 029,40грн., судовий збір в розмірі 5,100,44грн. Наведені обставини стали підставою для звернення до суду.
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 21 травня 2024 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Гардіан» суму завданої матеріальної шкоди в розмірі 340 029,40грн., судовий збір в розмірі 5100,44грн.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 , від імені якого діє представник ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 21 травня 2024 року скасувати та ухвалите нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що при винесенні оскаржуваного рішення суд першої інстанції не надав належної оцінки доводам сторони відповідача щодо відсутності у матеріалах справи належних доказів, підтверджуючих дійсний розмір завданих потерпілому збитків внаслідок дорожньо - транспотної пригоди. Так при визначенні розміру матеріальної шкоди суд керувався наданими позивачем рахунками на оплату № 122/12 від 24.05.2022р. та № 2508 від 25.08.2022р., виставленими ФОП ОСОБА_4 , рахунком на оплату № АВМ0000600 від 26.08.2022р., виставленим ТОВ «Автоцентр-АВМ» та копіями платіжних доручень про оплату цих рахунків позивачем. Проте вищезазначені рахунки на оплату не є належними доказами, відповідно до ст. 77 ЦПК України, оскільки жодним чином не доводять те, що інформація, яка вказана у них, має відношення до ДТП, що сталася 30.04.2022р. та до пошкодження внаслідок автомобіля марки TOYOTA HILUX, держ. номер НОМЕР_3 . Перевірити чи відповідає перелік робіт у рахунках реальним пошкодженням, спричиненим ДТП не вбачається можливим, оскільки у матеріалах справи відсутні будь-які документи, якими би були зафіксовані усі пошкодження автомобіля. Крім того, в матеріалах справи відсутні докази того, що вказані в рахунках ремонтні роботи дійсно були вчинені після їх оплати позивачем. Також, скаржник посилається на те, що при визначення розміру матеріального збитку при настанні страхового випадку повинно бути підтверджено належним засобом доказування, зокрема, звітом (актом) про оцінку майна, який повинен відповідати вимогам Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність» та Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/2092, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 24 листопада 2003 року за № 1074/8395 (з відповідним змінами). Проте такі належні докази в матеріалах справи відсутні, що є підставою для відмови позивачу у задоволенні позовних вимог. До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 19.09.2018р. по справі № 753/21177/16-ц. Суд першої інстанції помилково зазначив, що вказана правова позиція Верховного Суду не підлягає застосуванню у спірних правовідносинах. Так, метод оцінки матеріального збитку як при обов`язковому страхуванню власників транспортних засобів, так і при добровільному страхуванню (КАСКО) законодавчо є однаковим. Водночас узгоджений ТДВ "Страхова компанія "Гардіан" та ОСОБА_3 у договорі страхування порядок визначення розміру матеріального збитку не може мати жодного відношення до ОСОБА_1 , оскільки останній не є стороною вказаного договору.
Будучи в розумінні ст.ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи на 08.04.2025 року о 15:00 годині, представник ТОВ «Страхова компанія «Гардіан» не з`явився, причини неявки не повідомив, про проведення судового засідання в режимі відеоконференції не клопотав, заяв про відкладення розгляду справи не подавав.
Присутній в судовому засіданні в режимі відеоконференції представник ОСОБА_1 адвокат Резуненко Денис Сергійович не заперечував проти розгляду справи за фактичної явки.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Відповідно до висновків Верховного Суду по справі №361/8331/18 - якщо учасники процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті, оскільки основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. 
Враховуючи розумні строки розгляду апеляційної скарги на рішення суду, усвідомленість сторін по справі про розгляд справи та відсутності від них клопотань про відкладення судового засідання, колегія суддів не бачить перешкод для розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення на таких підставах. 
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно з частинами першою-п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Зазначеним вимогам закону судове рішення у повній мірі відповідає.
Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається.
29.07.2021р. між ТДВ «СК «Гардіан» та ОСОБА_3 було укладено договір страхування наземного транспорту №НТ-21-2919-УМ-0502 предметом якого є майнові інтереси страхувальника, пов`язані з експлуатацією автомобіля марки «Toyota Hillux», р/н НОМЕР_4 , VIN НОМЕР_5 , а з урахування із договором перестрахування, стосовно автомобіля марки «Toyota Hillux», р/н НОМЕР_2 , VIN НОМЕР_5 .
30.04.2022р. о 11 годині 50 хвилині на а/д Львів-Кіровоград-Знам`янка 524 км. + 600м., сталась дорожньо-транспортна пригода за участю застрахованого автомобіля марки «Toyota Hillux», р/н НОМЕР_2 та автомобіля марки «BMW 735і», р/н НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_1 .
Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди автомобілі отримали механічні пошкодження.
Постановою Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 22.07.2022р. (справа №705/1674/22) ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні ДТП, що мало місце 30.04.2022р. та накладено адміністративне стягнення за скоєння правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП у вигляді штрафу в розмірі 850,00грн.
Таким чином, факт скоєння ДТП та вина ОСОБА_1 у завданні матеріальної шкоди майну у вигляді транспортного засобу марки «Toyota Hillux», р/н НОМЕР_2 , належного ОСОБА_3 встановлені та є доведеними.
На підтвердження понесення витрат на відшкодування завданої відповідачем шкоди, позивачем надано: страхові акти № G-18359-1 від 13.05.2022р. на суму 314 379,00грн., № G-18359-2 від 26.08.2022р. на суму 23650,00грн., № G-18359-3 від 31.08.2022р. на суму 22004,0грн.; рахунки СТО №122/12 від 24.05.2022р., №25/08 від 25.08.2022р., № АВМ0000600 від 26.08.2022р.
На підставі заяви потерпілого про ДТП, позивач ТДВ «СК «Гардіан» здійснило виплату сум страхового відшкодування на рахунок ФОП ОСОБА_4 та Автоцентр-АВМ ТОВ, зазначених ОСОБА_3 у заяві про страхове відшкодування, у загальному розмірі 340 029,40грн., що підтверджується платіжними дорученням №2326 від 27.05.2022р., № 9454 від 26.08.2022р., №9713 від 31.08.2022р.
На момент ДТП, яке мале місце 30.04.2022р., ОСОБА_1 не забезпечив керований ним транспортний засіб марки «BMW 735і», р/н НОМЕР_1 полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, що підтверджується постановою серії БАБ №630125 про притягнення його до адміністративної відповідальності від 30.04.2022р.
Задовольняючи позов Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Гардіан» до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, як винуватець у ДТП, протиправні дії якого перебувають у причино-наслідковому зв`язку із завданою шкодою майну ОСОБА_3 , право вимоги по якому перейшло до позивача (суброгація), на підставі ст.993, ч.1 ст.1166, ч.1 ст. 1187, ч.1 ст.1188, та ч. 1 ст.1192 ЦК України повинен сплатити на користь ТДВ «СК «Гардіан» реальні збитки, а тому порушене право позивача підлягає судовому захисту, шляхом задоволення позовних вимог.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та враховуючи спірні правовідносини виходить з наступного 
Відповідно до частин перших статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.
Відповідно до ст. 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується у повному обсязі на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України).
Статтею 1 Закону України «Про страхування» передбачено, що страхування це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про страхування», страховик зобов`язаний при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк. Страховик несе майнову відповідальність за несвоєчасне здійснення страхової виплати (страхового відшкодування) шляхом сплати страхувальнику неустойки (штрафу, пені), розмір якої визначається умовами договору страхування або законом.
Статтею ст. 9 Закону України «Про страхування» визначено, що страхова виплата грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку. Розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством.
Страхове відшкодування страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку. Страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник.
Відповідно до ст. 27 Закону України «Про страхування» та ст. 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Перехід права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика називається суброгацією. При суброгації нового зобов`язання із відшкодування збитків не виникає, а відбувається заміна кредитора: потерпілий (а ним є страхувальник або вигодонабувач) передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. Внаслідок цього страховик виступає замість потерпілого, а тому в порядку суброгації страховик може стягнути із заподіювача шкоди лише ту суму, яку він сам виплатить страхувальнику.
За загальним правилом, майнова шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка, на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (частина 2 статті 1187 Цивільного кодексу України). Тобто, відповідальність за шкоду несе безпосередньо боржник особа, яка завдала шкоди.
Згідно ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Колегія суддів зазначає, що у таких правовідносинах відбувається передача (перехід) права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика. Нового зобов`язання з відшкодування збитків при цьому не виникає, оскільки відбувається заміна кредитора: потерпілий (страхувальник) передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. Отже, страховик виступає замість потерпілого у деліктному зобов`язанні.
До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Новий кредитор набуває прав та обов`язків свого попередника.
Відповідно, заміною кредитора деліктне зобов`язання не припиняється, оскільки відповідальна за спричинену шкоду особа свій обов`язок із відшкодування шкоди не виконала.
Таким чином, страхувальник, який зазнав майнової шкоди в деліктному правовідношенні, набув право вимоги відшкодування до заподіювача. У зв`язку з виплатою страхового відшкодування до страховика перейшло право вимоги (права кредитора, яким у деліктному зобов`язанні є потерпілий) до заподіювача у межах фактичних витрат.
Верховний Суд у складі судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 03 жовтня 2018 року, справа № 686/17155/15-ц, вказав, що правильним є стягнення з винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати).
У постанові від 28 червня 2023 року Верховний Суд у складі першої судової палати Касаційного цивільного суду по справі № 757/48467/21 погодився з думкою суду апеляційної інстанції і визнав обґрунтованим висновок про те, що різниця між виплаченим позивачем страховим відшкодуванням підлягає стягненню безпосередньо із винної у ДТП особи.
У справі що переглядається встановлено, що звертаючись до суду з цим позовом ТДВ «СК «Гардіан» посилалось на те, що воно, як страховик потерпілої у ДТП 30.04.2022 року особи ОСОБА_3 , власника пошкодженого автомобіля транспортного засобу «Toyota Hillux», р/н НОМЕР_2 , виплатило на ремонт вказаного автомобіля за договором добровільного страхування страхове відшкодування в сумі 314 379,00грн. вартості відновлювального ремонту, що підтверджується платіжними дорученням №2326 від 27.05.2022р., № 9454 від 26.08.2022р., №9713 від 31.08.2022р. про виплату сум на рахунки ФОП ОСОБА_4 та Автоцентр-АВМ ТОВ, які вказані застрахованою собою в у заяві про страхове відшкодування.
Таким чином, вирішуючи спір, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, надав їм належну оцінку та дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав, визначених статтею 993 ЦК України та статтею 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», для задоволення позову ТДВ «СК «Гардіан», оскільки воно здійснило виплату страхового відшкодування за договором добровільного страхування наземних транспортних засобів №НТ-21-2919-УМ-0502 від 29.07.2021р, та отримало у межах фактичних затрат право вимоги до винної у ДТП особи ОСОБА_1 .
Крім того, як вбачається з матеріалів справи, у ОСОБА_1 на момент скоєння ДТП, був відсутній поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, що підтверджується постановою серії БАБ №630125 про притягнення його до адміністративної відповідальності від 30.04.2022р, у зв`язку з чим ТДВ «СК «Гардіан» пред`явило позов, після виплати страхового відшкодування застрахованій особі, саме на винуватця ДТП в порядку суброгації.
Апеляційний суд вважає за необхідне, стосовно обґрунтованості вимоги саме до відповідача, зазначити наступне.
Згідно з пунктом 39.1 статті 39 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (тут і далі в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) МТСБУ є єдиним об`єднанням страховиків, які здійснюють обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за шкоду, заподіяну третім особам. Участь страховиків у МТСБУ є умовою здійснення діяльності щодо обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.
Підпункт 39.2.1 пункту 39.2 статті 39 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачає, що МТСБУ має ряд важливих завдань, до яких належить, у тому числі, здійснення виплат із централізованих страхових резервних фондів компенсацій та відшкодувань на умовах, передбачених цим законом.
Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» чітко визначає умови, за яких МТСБУ здійснює відшкодування страхових коштів.
Згідно з підпунктом 43.1.2 пункту 43.1 статті 43 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» для забезпечення виконання зобов`язань членів МТСБУ перед страхувальниками і потерпілими при ньому, крім інших, створено фонд захисту потерпілих у ДТП (фонд захисту потерпілих), призначений для здійснення розрахунків з потерпілими у випадках, передбачених цим законом.
Відповідно до підпункту «а» пункту 41.1 статті 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння, зокрема, транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.
Згідно з пунктом 13.1 статті 13 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» учасники бойових дій та інваліди війни, що визначені законом, інваліди I групи, які особисто керують належними їм транспортними засобами, а також особи, що керують транспортним засобом, належним інваліду I групи, у його присутності, звільняються від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності на території України. Відшкодування збитків від дорожньо-транспортної пригоди, винуватцями якої є зазначені особи, проводить МТСБУ у порядку, визначеному цим законом.
Як вже було вище зазначено, що цивільно-правова відповідальність водія (винуватця дорожньо-транспортної пригоди) на момент дорожньо-транспортної пригоди застрахована не була.
В матеріалах справи також відсутні докази, що сам водій, винуватець у ДТП належить до пільгової категорії осіб, визначених пунктом 13.1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», які звільнені від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності на території України.
При цьому, МТСБУ не відшкодовує шкоду потерпілим, якщо вони можуть задовольнити вимоги на підставі договорів інших видів страхування. У таких випадках МТСБУ відшкодовується частина шкоди, яка не компенсована за договорами інших видів страхування (пункт 41.3 статті 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).
Таким чином, за наявності договору добровільного страхування страхувальник (потерпілий) може отримати страхове відшкодування від свого страховика за договором добровільного страхування. При цьому МТСБУ відшкодовує потерпілому частину шкоди, яка не компенсована за договором добровільного страхування, у разі якщо винуватець ДТП (власник транспортного засобу) не застрахував свою цивільно-правову відповідальність.
У справі встановлено, що за договором добровільного страхування, що є іншим видом страхування, потерпілий отримав страхове відшкодування на відновлення пошкодженого автомобіля від позивача (страховика).
Заподіяння потерпілому шкоди внаслідок винних дій водія у ДТП стало підставою для виникнення деліктного зобов`язання, в якому праву потерпілого вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондує відповідний обов`язок особи, яка завдала шкоди, відшкодувати заподіяну шкоду. Водночас така ДТП є підставою для виникнення зобов`язання згідно з договором добровільного страхування, в якому потерпілий має право вимоги до страховика (позивач).
Зазначені зобов`язання не виключали одне одного.
Потерпілому належало право вимоги в обох видах зобов`язань деліктному та договірному.
Він на власний розсуд обрав спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги до страховика (позивач), від якого отримав страхове відшкодування на відновлення пошкодженого автомобіля.
Згідно з пунктом 36.4 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється безпосередньо потерпілому (іншій особі, яка має право на отримання відшкодування) або погодженим з ним особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна, сплатили страхове відшкодування за договором майнового страхування.
Аналогічне правило викладено в пунктах 3.6, 3.7 Положення про централізований страховий резервний фонд захисту потерпілих у ДТП (затверджено протоколом Координаційної ради МТСБУ від 06 грудня 2012року № 31/2012), за змістом якого МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих компенсує витрати страховика за договором майнового страхування в межах здійсненого ним страхового відшкодування виключно у разі настання ДТП з вини осіб, які звільнені від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів згідно з пунктом 13.1 статті 13 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та у разі, коли відповідальною за шкоду, спричинену внаслідок ДТП, є особа, відповідальність якої застрахована за договором ОСЦПВ іншим страховикомчленом МТСБУ, що визнаний банкрутом та/або ліквідований.
При відсутності договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів у винуватця дорожньо-транспортної пригоди страховик потерпілого, що виплатив страхове відшкодування за договором добровільного страхування, не набуває права звернення до МТСБУ, оскільки в пункті 36.4 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» прямо зазначено, що у такій ситуації у МТСБУ не виникає обов`язку здійснювати відповідне відшкодування (регламентні виплати) страховикам.
Враховуючи вищевикладене, страховик не має підстав для звернення до МТСБУ із позовом про відшкодування витрат, і пред`явивши вимоги безпосередньо до винуватця дорожньо-транспортної пригоди, діяв відповідно до закону.
Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду, викладеною у постанові від 26 червня 2019року у справі № 554/5837/15-ц.
Доводи апеляційної скарги щодо відсутності у матеріалах справи належних доказів, підтверджуючих дійсний розмір завданих потерпілому збитків внаслідок дорожньо - транспотної пригоди, є необґрунтовані, з огляду на таке.
У частині третій статті 12, частинах першій статті 81 ЦПК України закріплено загальне правило розподілу обов`язків з доказування, а саме кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, у тому числі випадків наявності підстав звільнення від доказування.
Відповідно до частин першої, другої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (статті 79, 80 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.
Так, позивачем на підтвердження розміру завданої матеріальної шкоди надано рахунок на оплату № 122/12 від 24.05.2022р. та № 2508 від 25.08.2022р., виставленими ФОП ОСОБА_4 , рахунком на оплату № АВМ0000600 від 26.08.2022р., виставленим ТОВ «Автоцентр-АВМ» з повним зазначення наданих послуг які були зроблені відносно пошкодженого автомобіля авторизованими СТО, визначеними відповідно до договору добровільного страхування наземного транспорту №НТ-21-2919-УМ-0502 від 29.07.2021 року, які кореспондуються з довідкою Національної Поліції України про ДТП № 3022122365671381 від 25.05.2022 року, в якій зафіксовано пошкодження TOYOTA HILLUX, р/н НОМЕР_2 , у зв`язку з чим, апеляційний суд визнає такі докази належними та допустимими, які стосуються предмету доказування, та у встановлений законом спосіб не спростовані.
При цьому, відповідач протягом розгляду справи не надав суду належних та допустимих доказів на спростування правильності поданих позивачем доказів, зокрема, висновку експертного автотоварознавчого дослідження в частині визначення вартості відновлювального ремонту та розміру матеріального збитку. Жодних клопотань щодо призначення у справі автотоварознавчої експертизи сторона відповідача не заявляла.
З цього ж приводу, відхиляються доводи апеляційної скарги при визначення розміру матеріального збитку при настанні страхового випадку повинно бути підтверджено належним засобом доказування, зокрема, звітом (актом) про оцінку майна, який повинен відповідати вимогам Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність» та Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/2092, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 24 листопада 2003 року за № 1074/8395 (з відповідним змінами).
Так, у постанові Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у справі № 753/21177/16-ц, судом зазначено, що усунути розбіжності при визначенні матеріального збитку можливо шляхом призначення у справі відповідної експертизи.
Відповідач не був позбавлений права подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення у відповідності до вимогст.106 ЦПК України.
Тобто, відповідач та його представник, керуючись правами, наданими ст.43, ч.ч.1,2, ст.182 ЦПК України, не були позбавлені права звернутись до суду першої інстанції з клопотанням про призначення по даній справі судової автотоварознавчої експертизи.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010).
Таким чином доводи апеляційної скарги не є істотними і не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, які є підставою для скасування чи зміни рішення суду.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд, -
П О С ТА Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , від імені якого діє представник ОСОБА_2 - залишити без задоволення. 
Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 21 травня 2024 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного тексту постанови. 

Повний текст постанови складений: 25.04.2025 року.

Головуючий                                                                 О.М. Таварткіладзе 

Судді:                                                                         Є.С. Сєвєрова

                                                                               С.О. Погорєлова