ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" квітня 2025 р.                            Справа № 911/2191/24

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Демидової А.М.
суддів:            Владимиренко С.В. 
          Ходаківської І.П. 

за участю секретаря судового засідання: Мельничука О.С.
за участю представників учасників справи:
від прокуратури: Дергунов Д.С. 
від позивача: Дяк Ю.М.         
від відповідача: не з`явився   
від третьої особи: Шпінь В.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Київської міської прокуратури          
на рішення Господарського суду Київської області від 29.11.2024 (повне рішення складено та підписано 16.12.2024) (суддя Горбасенко П.В.)
та на додаткове рішення Господарського суду Київської області від 13.12.2024 (повне додаткове рішення складено та підписано 20.12.2024) (суддя Горбасенко П.В.)
у справі № 911/2191/24 Господарського суду Київської області
за позовом заступника керівника Київської міської прокуратури в інтересах держави
в особі Міністерства охорони здоров`я України
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Автоспецпром",
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача Державного підприємства "Медичні закупівлі України",
про стягнення 10 343 181,84 грн

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст і підстави позовних вимог
У серпні 2024 року заступник керівника Київської міської прокуратури (далі - Прокурор) звернувся до Господарського суду Київської області з позовом в інтересах держави в особі Міністерства охорони здоров`я України (далі - МОЗ, позивач) до Товариства з обмеженою відповідальністю "Автоспецпром" (далі - ТОВ "Автоспецпром", відповідач) про стягнення з відповідача до Державного бюджету України неустойки (штрафу в сумі 5 838 893,00 грн та пені в сумі 4 504 288,84 грн) у загальній сумі 10 343 181,84 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов договору про закупівлю № 09/525-12/2021 від 28.12.2021, укладеного між Державним підприємством "Медичні закупівлі України" (далі - ДП "Медичні закупівлі України", третя особа) та          ТОВ "Автоспецпром" (далі - Договір), у частині дотримання строку поставки товару. 
Як зазначив Прокурор, договір про закупівлю автомобілів швидкої допомоги фінансувався державою за рахунок капітальних трансфертів підприємствам (установам, організаціям), які виділялися безпосередньо із загального фонду Державного бюджету України, а отже, державний інтерес у спірних правовідносинах полягає насамперед у забезпеченні належного виконання зобов`язань за договором, який укладався з метою забезпечення вчасного, якісного та ефективного реагування на випадки невідкладних станів і на фінансування яких державою виділялися бюджетні кошти у великому розмірі. 
За доводами Прокурора, через вказані дії ТОВ "Автоспецпром" своєчасно не виконано завдання бюджетної програми щодо забезпечення центрів екстреної медичної допомоги та медицини катастроф спеціалізованим санітарним транспортом. Відтак, у даному випадку порушено інтереси держави внаслідок незастосування до відповідача передбаченої договором неустойки за невчасне постачання товару, внаслідок чого на користь держави не стягнуто відповідні кошти, які могли бути використані на задоволення її потреб.
Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його ухвалення
Рішенням Господарського суду Київської області від 29.11.2024 у справі № 911/2191/24 у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що оскільки умовами Договору сторони, керуючись принципом свободи договору, погодили умови про те, що у разі порушення строку поставки, непередачі (несвоєчасної передачі, повернення з підстав, встановлених цим Договором) товару постачальник сплачує саме замовнику пеню та штраф у встановлених цим пунктом розмірах, доводи Прокурора про необхідність стягнення пені та штрафу до Державного бюджету України (на користь МОЗ), а не на рахунок третьої особи, є безпідставними.
Короткий зміст заяви про винесення додаткового рішення (про вирішення питання щодо розподілу витрат на професійну правничу допомогу)
04.12.2024 ТОВ "Автоспецпром" звернулося до Господарського суду Київської області із заявою про винесення додаткового рішення (про вирішення питання щодо розподілу витрат на професійну правничу допомогу) у справі № 911/2191/24, в якій просило суд стягнути з Київської міської прокуратури на користь ТОВ "Автоспецпром" витрати на професійну правничу допомогу в даній справі в розмірі 120 000,00 грн.
Короткий зміст додаткового рішення місцевого господарського суду та мотиви його ухвалення 
Додатковим рішенням Господарського суду Київської області від 13.12.2024 у справі             № 911/2191/24 заяву ТОВ "Автоспецпром" про винесення додаткового рішення задоволено частково; стягнуто з Київської міської прокуратури на користь ТОВ "Автоспецпром"              10 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу. У задоволенні решти вимог заяви відмовлено.
При ухваленні додаткового рішення суд першої інстанції, виходячи із загальних засад цивільного законодавства щодо справедливості та добросовісності, враховуючи всі аспекти та складність цієї справи, а також доводи Київської міської прокуратури, викладені в заяві від 12.12.2024, беручи до уваги принципи диспозитивності та змагальності господарського судочинства, критерії реальності, співмірності та розумності судових витрат, дійшов висновку, що заявлені витрати на оплату послуг адвоката в суді першої інстанції є надмірними для державної установи в умовах воєнного стану, що, в свою чергу, не відповідає критерію розумності та суперечить принципу розподілу таких витрат. З урахуванням викладеного, місцевий господарський суд визнав за необхідне обмежити розмір заявлених ТОВ "Автоспецпром" до стягнення витрат на професійну правничу допомогу за розгляд справи № 911/2191/24 до 10 000,00 грн.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів
Не погодившись із рішенням Господарського суду Київської області від 29.11.2024 та додатковим рішенням Господарського суду Київської області від 13.12.2024 у справі              № 910/2191/24, Київська міська прокуратура (прокуратура) звернулася до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить їх скасувати і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.
В обґрунтування апеляційної скарги скаржник зазначає, зокрема, що:
- суд розглянув спір виключно на підставі норм цивільного та господарського законодавства, не врахував правову природу державного контракту, повноваження сторін спору щодо виконання бюджетного зобов`язання;
- суд не застосував норми спеціального бюджетного законодавства, які регулюють ці відносини, чим позбавив МОЗ як головного розпорядника бюджетних коштів за Договором права та можливості стягнути штрафні санкції за невиконання зобов`язання, яке укладалось для забезпечення потреб держави у сфері охорони здоров`я;
- суд не надав оцінки доводам Прокурора про те, що відповідно до вимог п. 23 ч. 2 ст. 29 Бюджетного кодексу України (далі - БК України) пеня підлягає зарахуванню до Державного бюджету України, та поясненням позивача і третьої особи, що пеня та штраф за Договором є бюджетними коштами, доходами загального фонду Державного бюджету України;
- суд не навів мотиви незастосування до спірних відносин норми п. 23 ч. 2 ст. 29 БК України, враховуючи фактичні обставини справи, а тому дійшов необґрунтованих висновків про превалювання принципу свободи договору у спірних правовідносинах;
- судом не враховано правову природу невиконаного ТОВ "Автоспецпром" Договору, який є бюджетним зобов`язанням.
Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.02.2025 (колегія суддів у складі: головуючого Демидової А.М., суддів Владимиренко С.В., Ходаківської І.П.) відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Київської міської прокуратури на рішення Господарського суду Київської області від 29.11.2024 та додаткове рішення Господарського суду Київської області від 13.12.2024 у справі № 910/2191/24; розгляд апеляційної скарги призначено на 11.03.2025 о 10:40; встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, пояснень, клопотань, заперечень - до 07.03.2025.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.03.2025 продовжено строк розгляду апеляційної скарги Київської міської прокуратури; оголошено перерву в судовому засіданні до 01.04.2025 об 11:45.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 01.04.2025 відкладено розгляд апеляційної скарги Київської міської прокуратури на 07.04.2025 об 11:25.
Позиції учасників справи
Третя особа у відзиві на апеляційну скаргу підтримує доводи апеляційної скарги і просить суд задовольнити її в повному обсязі. 
Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу проти апеляційної скарги заперечує і просить суд залишити її без задоволення, а оскаржувані рішення та додаткове рішення суду першої інстанції - без змін.
Також, відповідач подав до Північного апеляційного господарського суду письмові пояснення у даній справі, які просить врахувати під час апеляційного перегляду даної справи, апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення та додаткове рішення суду першої інстанції - без змін.
Явка представників учасників справи. Клопотання учасників справи
У судове засідання 07.04.2025 з`явились представники прокуратури, позивача та третьої особи.
Представник відповідача в судове засідання 07.04.2025 не з`явився.
Разом із тим, 04.04.2025 відповідачем подано до Північного апеляційного господарського суду клопотання про відкладення розгляду даної справи. Зазначене клопотання вмотивовано тим, що у період з 24.03.2025 по 11.04.2025 включно адвокат відповідача перебуватиме у щорічній основній відпустці, через що представником відповідача не може бути забезпечено явку в судове засідання, яке призначене на 07.04.2025 об 11:25.
Розглянувши зазначене клопотання, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що воно не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Разом із тим, колегія суддів апеляційної інстанції враховує, що представник відповідача надавав пояснення у справі в судовому засіданні 11.03.2025, а матеріали справи містять обсяг відомостей, достатній для розгляду апеляційної скарги та ухвалення законного і обґрунтованого рішення відповідно до вимог ст. 236 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).
За таких обставин, з огляду на необхідність дотримання строку розгляду апеляційної скарги, який уже був продовжений, зважаючи на те, що явка представників учасників справи судом не визнавалась обов`язковою, з урахуванням змісту ст. 202, 216 ГПК України, колегія суддів дійшла висновку про відхилення зазначеного клопотання про відкладення розгляду справи.
Враховуючи викладене, а також аргументи апеляційної скарги і доказове наповнення матеріалів справи, колегія суддів вважає за можливе здійснити перегляд оскаржуваних судових актів в апеляційному порядку без участі в судовому засіданні представника відповідача.
У судовому засіданні представники прокуратури (скаржника), позивача та третьої особи вимоги апеляційної скарги підтримали і просили суд її задовольнити.
Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції
Наказом МОЗ від 07.07.2021 № 1385 затверджено паспорт бюджетної програми на 2021 рік за КПКВК 2301220 КФКВК ДБ 0763 "Розвиток системи екстреної медичної допомоги та модернізація і оновлення матеріально-технічної бази закладів охорони здоров`я", за якою із загального фонду Державного бюджету України для закупівлі спеціалізованого санітарного транспорту для центрів екстреної медичної допомоги та медицини катастроф та закупівлі послуг, пов`язаних з поставками такого транспорту передбачено фінансування на загальну суму 1 357 129,1 тис. грн. Метою бюджетної програми визначено забезпечення вчасного, якісного та ефективного реагування на випадки невідкладних станів, одним із завдань є забезпечення центрів екстреної медичної допомоги та медицини катастроф спеціалізованим санітарним транспортом екстреної медичної допомоги типів В та С.
За наслідками проведеної публічної закупівлі (UA-2021-12-06-017650-с), 28.12.2021 між  ДП "Медичні закупівлі України" як замовником та ТОВ "Автоспецпром" як постачальником укладено договір про закупівлю № 09/525-12/2021 (Договір).
Положеннями Договору визначено, що постачальник бере на себе зобов`язання у строки, в порядку та на умовах, визначених цим Договором, поставити замовнику спеціалізований санітарний транспорт екстреної медичної допомоги типу С як систему медичних виробів, допоміжних засобів до них та устаткування (код згідно з УКТЗЕД 8703 32 19 00) ДК 021:2015-34110000-1 легкові автомобілі (НК 024:2019-35988 автомобільна швидка допомога) (далі за текстом - товар) (номер оголошення про проведення спрощеної закупівлі, присвоєний електронною системою закупівель ID: UA-2021-12-06-017650-с), а замовник прийняти такий товар та оплатити його в порядку та на умовах, визначених цим Договором (п. 1.1).
Найменування (номенклатура, асортимент) товару, обсяг та кількість товару, ціна за одиницю товару та загальна вартість товару вказується в специфікації (додаток № 1), що є невід`ємною частиною цього Договору (п. 1.2 Договору).
Цей Договір виконується в рамках виконання бюджетної програми "Розвиток системи екстреної медичної допомоги та модернізація і оновлення матеріально-технічної бази закладів охорони здоров`я" та постанови Кабінету Міністрів України від 9 березня 2021 р. № 339 "Деякі питання розвитку системи екстреної медичної допомоги у 2021 році" (п. 1.4 Договору).
Валютою цього Договору є національна валюта України - гривня. Загальна ціна товару складає 83 412 756,35 грн без ПДВ. Ціна за одиницю товару вказується у специфікації (додаток № 1), що є невід`ємною частиною цього Договору. Оплата за товар, який є предметом цього Договору, звільняється від оподаткування податком на додану вартість відповідно до пункту 71 підрозділу 2 розділу 2 ХХ "Перехідні положення" Податкового кодексу України (п. 3.1 Договору).
Розрахунок здійснюється в безготівковій формі шляхом перерахування замовником коштів на розрахунковий банківський рахунок постачальника, а у випадку здійснення передоплати замовником на небюджетний рахунок, відкритий постачальником в органах Державної казначейської служби України відповідно до пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 4 грудня 2019 р. № 1070 "Деякі питання здійснення розпорядниками (одержувачами) бюджетних коштів попередньої оплати товарів, робіт і послуг, що закуповуються за бюджетні кошти", з подальшим використанням таких коштів на цілі, визначені додатковою угодою до цього Договору. Датою оплати за товар є дата списання грошових коштів з рахунку замовника (п. 3.3 Договору).
Оплата за партію поставленого товару за цим Договором здійснюється протягом 30 (тридцяти) банківських днів з моменту підписання відповідної видаткової накладної та/або акта приймання товару за місцем призначення, визначеним відповідно до п. 2.3 цього Договору, за умов відсутності будь-яких зауважень до товару з боку замовника (п. 3.4 Договору).
У разі проведення оплати за партію товару на умовах попередньої оплати, попередня оплата проводиться замовником з урахуванням пункту 8 Порядку здійснення заходів щодо забезпечення розвитку системи екстреної медичної допомоги у 2021 році, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 09.03.2021 № 339, на підставі оригіналу рахунку на оплату. Остаточний розрахунок за партію поставленого товару здійснюється протягом 30 (тридцяти) банківських днів з моменту підписання відповідної видаткової накладної та/або акта приймання товару за місцем поставки, за умов відсутності будь-яких зауважень до товару з боку замовника. У випадку недотримання постачальником вимог, передбачених пунктами 1.3, 6.1, 7.1 цього Договору, постачальник зобов`язується повернути попередню оплату за цим Договором у термін до 5 (п`яти) банківських днів після отримання від замовника відповідної претензії (підп. 3.4.2 п. 3.4 Договору).
Постачальник зобов`язаний здійснити поставку товару за цим Договором у строк, визначений замовником у заявці на поставку товару, направленій замовником постачальнику засобами електронної пошти у порядку, визначеному цим Договором (п. 4.1 Договору).
Поставка товару здійснюється окремими партіями відповідно до заявки на поставку товару, направленої замовником постачальнику засобами електронної пошти у порядку, визначеному цим Договором (п. 4.2 Договору);
Протягом 2 (двох) робочих днів після отримання заявки на поставку товару постачальник підтверджує замовнику свою готовність поставити товар або надає свої застереження. Таке підтвердження або застереження направляються замовнику засобами електронної пошти у порядку, визначеному цим Договором (п. 4.3 Договору).
У разі здійснення попередньої оплати, поставка товару здійснюється відповідно до вимог пункту 8 Порядку здійснення заходів щодо забезпечення розвитку системи екстреної медичної допомоги у 2021 році, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 9 березня 2021 р. № 339 (п. 4.4 Договору).
Датою поставки товару за Договором вважається дата підписання уповноваженими представниками сторін видаткової накладної та/або акта приймання товару (п. 4.6 Договору).
Постачальник зобов`язаний забезпечити поставку товару у строки, встановлені цим Договором (підп. 8.3.1 п. 8.3 Договору).
У разі невиконання або неналежного виконання своїх зобов`язань, що виникають з цього Договору, сторони несуть відповідальність, передбачену цим Договором та чинним законодавством України (п. 9.1 Договору).
У разі порушення строку поставки, непередачу (несвоєчасну передачу, повернення з підстав, встановлених цим Договором) товару, прострочення усунення недоліків товару згідно з пунктами 6.3, 7.6, 7.9.3 цього Договору, постачальник сплачує замовнику пеню у розмірі 0,1 (нуль цілих одна десята) відсотка від ціни товару, строк поставки якого порушено, за кожний день прострочення або ціни непереданого (несвоєчасно переданого, повернутого) товару, за кожний день затримки передачі, а за прострочення понад 30 (тридцять) днів додатково стягується штраф у розмірі 7 (семи) відсотків вказаної вартості. Пеня нараховується протягом строку порушення виконання зобов`язань за Договором, включаючи день виконання такого зобов`язання (п. 9.2 Договору).
У разі порушення строків поставки, непередачу (несвоєчасну передачу, повернення з підстав, встановлених цим Договором) товару більше ніж 14 (чотирнадцять) календарних днів, замовник має право відмовитися від його подальшого прийняття. При цьому постачальник не звільняється від зобов`язань щодо сплати пені та штрафу, передбачених цим Договором, а також відшкодування замовнику документально підтверджених витрат, спричинених порушенням строків поставки, непередачею (несвоєчасною передачею) товару (п. 9.4 Договору).
Закінчення строку дії Договору не звільняє сторони від повного виконання зобов`язань за цим Договором (п. 9.7 Договору).
Цей Договір вважається укладеним і набирає чинності після його підписання сторонами з моменту надання згоди уповноваженим органом управління на вчинення даного значного господарського зобов`язання (у разі, якщо надання такої згоди передбачено законодавством) та діє до 31 грудня 2021 року, а в частині виконання сторонами своїх зобов`язань за цим Договором, у тому числі в частині штрафних санкцій та поставки       товару - до повного виконання (п. 11.1 Договору).
Дія цього Договору може бути подовжена за взаємною згодою сторін, шляхом підписання додаткової угоди до цього Договору (п. 11.2 Договору). 
Розірвання цього Договору допускається лише за взаємною згодою сторін, шляхом підписання додаткової угоди до цього Договору, крім випадків, передбачених п. 15.3.1 цього Договору (п. 15.3 Договору).
За умовами специфікації від 28.12.2021, що є додатком № 1 до Договору, під товаром, що постачається за Договором, розуміється: спеціалізований санітарний транспорт екстреної медичної допомоги типу С як система медичних виробів, допоміжних засобів до них та устаткування (Код згідно з УКТЗЕД 8703 32 19 00) ДК 021:2015-34110000 - 1 легкові автомобілі (НК 024:2019-35988 автомобільна швидка допомога).
У п. 2 специфікації від 28.12.2021 визначено:
- найменування товару: спеціалізований автомобіль швидкої медичної допомоги на базі DANGEL Jumper 4x4, тип С (спеціалізований санітарний транспорт (тип С 4х4));
- кількість: 49 одиниць;
- ціну за одиницю, без ПДВ: 1 702 301,15 грн;
- суму без ПДВ: 83 412 756,35 грн.
Копії Договору та додатків до нього, а саме: специфікації; форми, за якою має складатися заявка на поставку; форми, за якою має складатися акт контролю кількості, комплектності та якості товару наявні в матеріалах справи.
На виконання умов Договору та додаткової угоди № 1 від 28.12.2021 до нього ДП "Медичні закупівлі України" перерахувало ТОВ "Автоспецпром" передоплату в розмірі                           83 412 756,35 грн, що підтверджується копією платіжного доручення № 68 від 29.12.2021 з призначенням платежу: "передоплата за спец.саніт.трансп.екстр.мед.доп. по рах. №222 від 28.12.21р. зг. дог. №09/525-12/2021 від 28.12.21р. ДУ№1 від 28.12.21р.Без ПДВ COVID-19".
У подальшому, відповідно до п. 4.1 Договору, ДП "Медичні закупівлі України" 24.08.2022 направило ТОВ "Автоспецпром" заявку на поставку № 1 (Уточнююча № 2) до Договору, за умовами якої замовник просив виконати у строк до 30.11.2022 (включно) поставку партії товару: спеціалізований автомобіль швидкої медичної допомоги на базі DANGEL Jumper 4x4, тип С (спеціалізований санітарний транспорт (тип С 4х4) у кількості 49 одиниць загальною вартістю 83 412 756,35 грн.
На підтвердження вказаних обставин Прокурор долучив до позовної заяви копію платіжної інструкції № 68 від 29.12.2021 та паперову копію електронної заявки на поставку № 1 від 24.08.2022 (Уточнююча № 2) до Договору.
Однак,  у порушення умов Договору відповідач товар не поставив, натомість 24.01.2023 між ДП "Медичні закупівлі України" та ТОВ "Автоспецпром" укладено додаткову угоду № 4 від 24.01.2023 до Договору про припинення його дії.
Так п. 1 додаткової угоди № 4 від 24.01.2023 до Договору встановлено, що з урахуванням пункту 15.7 Договору та з урахуванням листа постачальника від 18.01.2023 вих. № 05 щодо неможливості поставки товару за Договором "Спеціалізований автомобіль швидкої медичної допомоги на базі DANGEL Jumper 4х4, тип С (Спеціалізований санітарний транспорт (тип С 4х4)" в кількості 49 одиниць, враховуючи форс-мажорні обставини, які склалися у зв`язку з військовою агресією з боку росії, невчасне отримання коштів від Державної казначейської служби України, сторони дійшли згоди припинити дію Договору з "24" січня 2023 року.
Відповідно до п. 2 додаткової угоди № 4 від 24.01.2023 до Договору з моменту набрання чинності цією додатковою угодою зобов`язання сторін, що виникли з Договору, припиняються, і сторони не вважають себе пов`язаними будь-якими правами та обов`язками, що виникли з Договору, але при цьому, постачальник не звільняється від зобов`язань щодо повернення протягом 5 (п`яти) банківських днів з дня набрання чинності цією угодою авансового платежу за непоставлений товар, сплати пені та штрафу, передбачених Договором, а також відшкодування замовнику документально підтверджених витрат, спричинених порушенням строків поставки, непередачею (несвоєчасною передачею) продукції.
За доводами Прокурора, ТОВ "Автоспецпром" не виконало свої зобов`язання за Договором у частині поставки санітарного транспорту екстреної медичної допомоги, оплата за якими здійснювалася за кошти із загального фонду Державного бюджету України, що порушило інтереси держави, та, як наслідок, згідно з п. 9.2 Договору та ст. 549, 629, 712 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) відповідачу належить нести відповідальність, що передбачає відшкодування неустойки у сумі 10 343 181,84 грн, у тому числі 5 838 893,00 грн штрафу та 4 504 288,84 грн пені.
Прокурором зазначено, що укладений Договір про закупівлю автомобілів швидкої допомоги фінансувався державою за рахунок капітальних трансфертів підприємствам (установам, організаціям), які виділялися безпосередньо із загального фонду Державного бюджету України, а отже, державний інтерес у спірних правовідносинах полягає насамперед у забезпеченні належного виконання зобов`язань за договором, який укладався з метою забезпечення вчасного, якісного та ефективного реагування на випадки невідкладних станів і на фінансування яких виділялися бюджетні кошти у великому розмірі. 
У розрізі наведеного Прокурор також зазначив, що незастосування до відповідача передбаченої Договором неустойки за невчасне постачання товару призвело до того, що на користь держави не стягнуто відповідні кошти, які могли бути використані для задоволення її потреб.
Водночас, за доводами Прокурора, МОЗ як головний розпорядник бюджетних коштів належним чином не виконало покладених на нього обов`язків щодо захисту відповідних інтересів держави.
Щодо наявності підстав для представництва інтересів держави в суді в особі МОЗ, Прокурор  послався на таке.
- наказом МОЗ від 07.07.2021 № 1385 затверджено паспорт бюджетної програми на 2021 рік КПКВК 2301220 КФКВК 0763 "Розвиток системи екстреної медичної допомоги та модернізація і оновлення матеріально-технічної бази закладів охорони здоров`я", за якою із загального фонду Державного бюджету України для закупівлі спеціалізованого санітарного транспорту для центрів екстреної медичної допомоги та медицини катастроф передбачено відповідне фінансування;
- постановою Кабінету Міністрів України від 09.03.2021 № 339 "Деякі питання розвитку системи екстреної медичної допомоги у 2021 році" затверджено Порядок використання коштів, передбачених у державному бюджеті на 2021 рік на розвиток системи екстреної медичної допомоги та модернізацію і оновлення матеріально-технічної бази закладів охорони здоров`я (далі - Порядок використання коштів), який визначає механізм використання коштів, передбачених у державному бюджеті на 2021 рік за програмою "Розвиток системи екстреної медичної допомоги та модернізація і оновлення матеріально-технічної бази закладів охорони здоров`я";
- відповідно до п. 2 Порядку використання коштів головним розпорядником бюджетних коштів та відповідальним виконавцем бюджетної програми є МОЗ;
-  Київська міська прокуратура листом від 02.05.2024 № 15/2-460вих24 повідомила МОЗ про існування порушень інтересів держави у зв`язку з неналежним виконанням                           ТОВ "Автоспецпром" як постачальником своїх договірних зобов`язань з поставки спеціалізованого санітарного транспорту й наявності підстав для стягнення штрафних санкцій у судовому порядку. Зазначеним листом прокуратурою також витребувано відомості щодо вжитих і запланованих заходів із захисту порушених інтересів держави;
- МОЗ листом від 31.05.2024 № 14-13/22462/2-24 надало відповідь Київській міській прокуратурі, зазначивши про відсутність бюджетних асигнувань для сплати судового збору, що унеможливлює здійснення відповідної позовної роботи, а тому в зазначеному листі висловило прохання вжити відповідних заходів реагування представницького характеру Київською міською прокуратурою в порядку, визначеному положеннями ст. 23 Закону України "Про прокуратуру".
Крім того, як свідчать матеріали справи, Київська міська прокуратура листом від 09.08.2024 № 15/2-5844-24, на виконання вимог, установлених ч. 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", повідомила МОЗ про намір подати до суду позовну заяву в інтересах держави в особі останнього про стягнення з ТОВ "Автоспецпром" неустойки (пені та штрафу) за Договором.
Копії зазначених листів наявні в матеріалах справи.
Отже, за твердженнями Прокурора, МОЗ на виконання покладених на нього повноважень не вжито заходів з усунення порушень ТОВ "Автоспецпром" умов Договору, фінансування якого здійснювалось за рахунок коштів Державного бюджету України, головним розпорядником яких визначено МОЗ. Також, МОЗ не вжито заходів для звернення до суду з метою захисту інтересів держави та стягнення коштів до державного бюджету. Таким чином, з боку органу, уповноваженого державою на захист її інтересів, допущено нездійснення захисту інтересів держави у спірних правовідносинах, оскільки МОЗ було поінформовано прокуратурою про встановлені порушення інтересів держави. Унаслідок нездійснення МОЗ належних заходів для захисту порушених інтересів держави, такі інтереси залишаються незахищеними. У зв`язку з викладеним, у Прокурора виникло не тільки право, а й обов`язок відреагувати на такі порушення шляхом пред`явлення до суду цього позову.  
Не погоджуючись із доводами Прокурора, ТОВ "Автоспецпром", зокрема, у запереченнях на відповідь на відзив, зазначило про відсутність підстав для представництва Прокурором інтересів держави, зважаючи на те, що позовна заява спрямована на захист прав або інтересів не держави, а державного підприємства (ДП "Медичні закупівлі України"), в інтересах якого прокуратура не має права звертатися в силу приписів закону.
Відповідач наголосив, що ДП "Медичні закупівлі України" - це окрема юридична особа, зареєстрована в установленому законом порядку і у спірних правовідносинах, які виникли на підставі Договору, є їх самостійним учасником. У частині здійснення розрахунків за Договором, у тому числі щодо стягнення неустойки (пені та штрафу), ДП "Медичні закупівлі України" є самостійною стороною у зобов`язальних правовідносинах, тоді як МОЗ не є стороною Договору.
Викладені обставини, на думку відповідача, свідчать про відсутність підстав для представництва Прокурором інтересів держави в особі МОЗ.
Також, відповідач, зокрема, у відзиві на позовну заяву заперечив проти доводів Прокурора щодо підстав стягнення неустойки, зазначивши, що внаслідок виникнення ряду незалежних від нього та непереборних обставин не вдалось за можливе поставити вчасно спеціалізовані автомобілі екстреної (швидкої) медичної допомоги за Договором. Відповідач зауважив, що обставини, пов`язані з веденням військових дій проти нашої країни, є обставинами непереборної сили (форс-мажорними), що підтверджується офіційним листом Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 № 2024/02.0-7.1. Відповідач також послався на те, що мали місце неодноразові випадки несвоєчасного проведення оплати за комплектуючі та медичне обладнання для автомобілів швидкої медичної допомоги органами Державної казначейської служби України, внаслідок чого відповідач із незалежних та об`єктивних причин не мав можливості своєчасно укомплектувати автомобілі швидкої медичної допомоги, закупити бази (шасі) для автомобілів швидкої медичної допомоги та поставити їх відповідно до умов Договору. Відповідач зазначив, що додатковою перешкодою у належному виконанні умов Договору також стали затримки поставки баз (шасі) для автомобілів швидкої медичної допомоги їх виробником концерном STELLANTIS.
У відповіді на відзив Прокурор зазначив, зокрема, що ДП "Медичні закупівлі України" вчасно здійснено оплату за Договором, а саме 29.12.2021, тобто задовго до ворожого вторгнення, а тому твердження відповідача про випадки несвоєчасного проведення оплати за комплектуючі та медичне обладнання для автомобілів швидкої медичної допомоги є безпідставними.
ДП "Медичні закупівлі України", зі свого боку, також підтримало позовні вимоги Прокурора і просило їх задовольнити повністю.
Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при ухваленні постанови 
Згідно зі ст. 509 ЦК України та ст. 173 Господарського кодексу України (далі - ГК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.
Згідно із частиною першою статті 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.
У силу приписів ст. 525, 526 ЦК України та ст. 193 ГК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог цього Кодексу, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Згідно зі ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
За ст. 663 ЦК України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно із ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
За умовами Договору сторони узгодили поставку товару в кількості 49 одиниць у строк до 30.11.2022 включно.
Як вбачається з матеріалів справи і не заперечується відповідачем, обумовлений Договором  товар відповідач третій особі (ДП "Медичні закупівлі України") не поставив, натомість сторони Договору дійшли взаємної згоди щодо припинення дії Договору, уклавши про це додаткову угоду № 4 від 24.01.2023 до Договору.
Таким чином, відповідач є таким, що порушив виконання своїх зобов`язань за Договором.
За змістом ст. 610, 611 ЦК України невиконання зобов`язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), є порушенням зобов`язання, що зумовлює застосування до боржника наслідків, установлених договором або законом.
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України).
Цивільно-правова та господарсько-правова відповідальність - це покладення на правопорушника встановлених законом негативних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового обов`язку, що узгоджується з нормами           ст. 610 ЦК України та ст. 216 ГК України.
Частиною першою статті 548 ЦК України передбачені загальні умови забезпечення виконання зобов`язання. Одна із цих умов передбачає забезпечення виконання зобов`язання (основного зобов`язання), якщо це встановлено договором або законом.
Одним із видів забезпечення виконання зобов`язання є неустойка (ч. 1 ст. 546 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 230 ГК України неустойка є штрафною санкцією, яка застосовується до учасника господарських відносин у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
Неустойкою (штрафом, пенею) за ст. 549 ЦК України є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ч. 2 ст. 551 ЦК України).
Водночас за приписами ч. 1 ст. 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.
На відміну від положень ЦК України, які штраф та пеню визначають як види неустойки в залежності від правил обчислення (ч. 2 та 3 ст. 549 цього Кодексу), а неустойку і як вид забезпечення виконання зобов`язання, і як правовий наслідок порушення зобов`язань, встановлених законом або договором, положення ГК України визначають неустойку, штраф та пеню як господарські санкції у вигляді грошової суми - штрафні санкції, суму яких учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
Поширене застосування неустойки саме з метою забезпечення договірних зобов`язань обумовлено насамперед тим, що неустойка є зручним інструментом спрощеної компенсації втрат кредитора, викликаних невиконанням або неналежаним виконанням боржником своїх зобов`язань.
Отже, завданням неустойки як способу забезпечення виконання зобов`язання та як міри відповідальності є одночасно забезпечення дисципліни боржника стосовно виконання зобов`язання (спонукання до належного виконання зобов`язання) та захист майнових прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання шляхом компенсації можливих втрат, у тому числі, у вигляді недосягнення очікуваних результатів господарської діяльності внаслідок порушення зобов`язання.
Поряд із цим, ГК України, також як і ЦК України, передбачає, що неустойка встановлюється договором або законом.
Тобто неустойка має договірний (добровільний) характер, що встановлюється за ініціативою сторін зобов`язання, а також імперативний характер (встановлений законом), тобто договірно-обов`язковий, умови про яку включаються в договір через підпорядкування імперативним вимогам правової норми. При цьому, для деяких видів зобов`язань неустойка встановлюється законом іншим нормативно-правовим актом безпосередньо, а тому сторони відповідного зобов`язання підпорядковуються існуючим правилам про неустойку стосовно як її розміру, так і порядку та умов про її стягнення, хоча при цьому не укладають не тільки угоди про неустойку, але і безпосередньо договору. 
Такі правові висновки щодо застосування неустойки у зв`язку з невиконанням зобов`язань викладено в постанові Верховного Суду від 19.01.2024 у справі № 911/2269/22.
Зазначене стосується і зобов`язань, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України, що має місце у даному спорі, оскільки виконання зобов`язання з оплати відповідачу поставленого товару фінансувалося коштами державного бюджету за програмою за КПКВК 2301220.
Колегія суддів апеляційної інстанції зауважує, що оскільки між ДП "Медичні закупівлі України" та ТОВ "Автоспецпром" був укладений договір про закупівлю № 09/525-12/2021 від 28.12.2021, то відносини сторін мають договірний характер, і саме Договір визначає, зокрема, підстави, порядок, умови, період та розмір відповідальності сторін.
Так, умовами Договору, а саме п. 9.2, 9.4, між сторонами погоджено, що у разі порушення строку поставки, непередачу (несвоєчасну передачу, повернення з підстав, встановлених цим Договором) товару, прострочення усунення недоліків товару згідно з пунктами 6.3, 7.6, 7.9.3 цього Договору, постачальник сплачує замовнику пеню у розмірі 0,1 % від ціни товару, строк поставки якого порушено, за кожний день прострочення, або ціни непереданого (несвоєчасно переданого, повернутого) товару, за кожний день затримки передачі, а за прострочення понад 30 днів додатково стягується штраф у розмірі 7 % вказаної вартості. Пеня нараховується протягом строку порушення виконання зобов`язань за Договором, включаючи день виконання такого зобов`язання.
У разі порушення строку поставки, непередачу (несвоєчасну передачу, повернення з підстав, встановлених цим Договором) товару більше ніж 14 календарних днів, замовник має право відмовитися від його подальшого прийняття. При цьому постачальник не звільняється від зобов`язань щодо сплати пені та штрафу, передбачених цим Договором, а також відшкодування замовнику документально підтверджених витрат, спричинених порушенням строків поставки, непередачею (несвоєчасною передачею) товару.
У силу приписів ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Зазначеною нормою закріплено фундаментальний принцип обов`язковості договору, на якому базуються договірні правовідносини, тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати.
Схожий за змістом висновок міститься в постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23.01.2019 у справі № 355/385/17.
За приписами п. 3 ч. 1 ст. 3, ст. 627 ЦК України, свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства України.
Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
З аналізу положень ч. 2 та 3 ст. 6 ЦК України випливає, що одним з ключових елементів цивільного права є автономія волі учасників цивільних відносин, а тому законодавець передбачив, що: сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами; сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.
Верховний Суд у постанові від 11.01.2024 у справі № 916/1247/23 виснував, що особи мають право вибору: використати існуючі диспозитивні норми законодавства для регламентації своїх відносин або встановити для себе правила поведінки на власний розсуд. Цивільний договір як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, виявляє автономію волі учасників щодо врегулювання їхніх відносин згідно з розсудом і у межах, встановлених законом, тобто є актом встановлення обов`язкових правил для сторін, індивідуальним регулятором їхньої поведінки.
Оскільки умовами Договору сторони, керуючись принципом свободи договору, погодили умови про те, що у разі порушення строку поставки, непередачу (несвоєчасну передачу, повернення з підстав, встановлених цим Договором) товару постачальник сплачує пеню та штраф саме замовнику, у встановлених цим пунктом розмірах, доводи Прокурора про необхідність стягнення пені та штрафу до Державного бюджету України, а не на рахунок третьої особи, є безпідставними.
Водночас та обставина, що грошові кошти, які отримало ТОВ "Автоспецпром" у рахунок оплати за Договором, були виділені із загального фонду Державного бюджету України за бюджетною програмою 2301220 (КЕКВ 3210), не може нівелювати умов Договору, оскільки особливі умови договору про сплату пені та штрафу можуть встановлюватись сторонами в договорі, і сторони, скориставшись такою можливістю, визначили, що пеня і штраф за порушення строків поставки товару сплачуються на рахунок ДП "Медичні закупівлі України". Отже, виділення грошових коштів, за рахунок яких було оплачено закупівлю товару, з Державного бюджету України, не є підставою для зміни умов господарського договору та для стягнення, всупереч умовам Договору, штрафних санкцій до Державного бюджету України.
Аналогічні висновки про неможливість зміни визначеного в договорі порядку стягнення пені у разі, якщо оплата за договором здійснювалась за рахунок коштів державного бюджету, оскільки така зміна суперечить закріпленим у статтях 6, 204, 626-629 ЦК України принципам свободи договору, обов`язковості договору та презумпції правомірності правочину, викладені в постановах Верховного Суду від 23.07.2024 у справі № 909/532/23, від 09.08.2024 у справі № 917/1957/23, від 09.09.2024 у справі                  № 902/1372/23.
Наведеним відхиляються і доводи скаржника про те, що третя особа є лише одержувачем бюджетних коштів, а тому кошти, сплачені як штрафні санкції за державними контрактами, з його рахунків в обов`язковому порядку повертаються до Державного бюджету України, тобто сплачені відповідачем кошти як штрафні санкції через рахунки ДП "Медичні закупівлі України" проходять транзитом, оскільки вказане не впливає на свободу договору.
Поряд із цим слід зауважити, що статутом ДП "Медичні закупівлі України", затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я України від 12.02.2024 № 238, передбачено, що підприємство є юридичною особою публічного права, має право від свого імені укладати договори, угоди, набувати майнові та немайнові права, виконувати обов`язки, нести відповідальність, здійснювати претензійну роботу, бути позивачем, відповідачем і третьою особою в суді відповідно до законодавства (п. 1, 10 розділу ІІІ статуту). Відтак, третя особа може самостійно заявляти позовну вимогу про стягнення неустойки за прострочення виконання зобов`язання в частині поставки товару, передбаченої укладеним договором, за яким вона наділена правами та обов`язками.
Наведе також свідчить про те, що стягнення штрафних санкцій у судовому порядку має здійснюватися виключно відповідно до умов п. 9.2 Договору, а саме на рахунок та на користь ДП "Медичні закупівлі України".
Також колегія суддів не погоджується з доводами прокуратури про те, що штрафні санкції за Договором підлягають сплаті до Державного бюджету України на підставі ст. 29 БК України. Так, пунктом 23 частини другої зазначеної статті БК України передбачено зарахування до доходів загального фонду Державного бюджету України коштів від санкцій (штрафів, пені тощо), що застосовуються відповідно до закону (крім штрафів, визначених пунктами 63, 64, 69, і 135 частини третьої цієї статті, пунктами 37-39 частини першої статті 64, пунктом 13 частини першої статті 641 та пунктами 26 і 27 частини першої статті 66 цього Кодексу).
Однак дана норма регулює зарахування до Державного бюджету України штрафів та пені, які застосовуються відповідно до закону, тобто мова йде про податкові, митні, адміністративні правопорушення тощо, а не про штрафи та пеню, сплата яких передбачається у договірних відносинах.
У договірних відносинах обов`язок зі сплати штрафів та пені стороною, яка порушила умови договору, має бути передбачений договором або законом.
Проте п. 9.2 Договору не передбачено сплату постачальником штрафних санкцій до Державного бюджету України, а передбачено їх сплату замовнику, тобто ДП "Медичні закупівлі України".
Крім того, колегія суддів відхиляє посилання прокуратури на постанову Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023 у справі № 905/1907/21 та постанову Верховного Суду від 09.08.2023 у справі № 924/1283/21 у зв`язку з неподібністю правовідносин у цих справах із правовідносинами у справі, що розглядається. 
Так, спір у справі № 905/1907/21 виник між комунальним закладом, який був визначений прокурором позивачем у справі та на користь якого прокурор просив стягнути грошові кошти з відповідача у зв`язку з порушенням ними Закону України "Про публічні закупівлі" та умов укладеного договору постачання природного газу, позов стосувався неефективного витрачання коштів місцевого бюджету, оскільки сторони договору без належних підстав уклали додаткові угоди, якими внесли зміни до істотних умов договору, а саме збільшили ціну за одиницю товару та зменшили загальні обсяги поставки газу.
У справі № 924/1283/21 предметом позову було стягнення на користь селищної ради грошових коштів із відповідача у зв`язку з порушенням ними Закону України "Про публічні закупівлі" та умов укладеного договору постачання природного газу, позов також стосувався неефективного витрачання коштів місцевого бюджету. 
Водночас у даній справі позов не стосується неефективного витрачання бюджетних коштів.
За таких обставин, оцінивши подані докази в їх сукупності, враховуючи наведені норми чинного законодавства та встановлені фактичні обставини справи, апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову Прокурора.
Щодо оскарження додаткового рішення Господарського суду Київської області від 13.12.2024 у справі № 911/2191/24, слід зазначити таке.
Згідно з п. 3 ч. 1, ч. 3 ст. 244 ГПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення.
Відповідно до ч. 1, 3 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
За приписами ч. 4 ст. 129 ГПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (ст. 16 ГПК України).
Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ГПК України).
Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:
1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (ст. 124 ГПК України);
2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (ст. 126 ГПК України): - подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; - зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу;
3) розподіл судових витрат (ст. 129 ГПК України).
Отже, за умовами ч. 1 ст. 124 ГПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:                                                                              
1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3        ст. 126 ГПК України).
Розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (ч. 8 ст. 129 ГПК України).
Як вбачається з матеріалів справи, у відзиві на позовну заяву відповідач зазначив, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які відповідач поніс і які очікує понести у зв`язку з розглядом даної справи, становить 100 000,00 грн.
У подальшому, 04.12.2024 ТОВ "Автоспецпром" звернулося до Господарського суду Київської області із заявою про винесення додаткового рішення в даній справі, в якій просило стягнути з Київської міської прокуратури на користь відповідача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 120 000,00 грн.
На підтвердження понесення судових витрат на професійну правничу допомогу відповідачем надано копії: договору № 23/02-20 про надання правової допомоги від 23.02.2020, укладеного між Адвокатським об`єднанням "Унілекс" (далі - АО "Унілекс", об`єднання) та ТОВ "Автоспецпром" (клієнт); додатку № 6 до договору про надання правової допомоги № 23/02-20 від 23.02.2020; акта приймання-передачі наданих послуг від 03.12.2024; детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (АО "Унілекс") у справі № 911/2191/24, яка розглядалась Господарським судом Київської області; рахунку на оплату № 03-12/2024 від 03.12.2024 на суму 120 000,00 грн; ордера серії ВК № 1120156 від 16.02.2024 на надання правничої (правової) допомоги ТОВ "Автоспецпром" на підставі договору № 23/02-20 від 23.02.2020 у Господарському суді Київської області адвокатом Поцеловим Андрієм Олександровичем, виданого АО "Унілекс".
Прокуратура у заяві від 12.12.2024 заперечувала проти зазначеної заяви відповідача і просила відмовити в її задоволенні, вказуючи на суттєве завищення вартості наданих послуг із правничої допомоги. Крім того, зауважила, що детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом у даній справі, не містить детального опису вартості кожної послуги адвоката, а лише зафіксовано суму 120 000,00 грн, що унеможливлює перевірку обґрунтованості витрат та їхню оцінку до предмета спору; до заяви відповідача не долучено прейскурант цін на адвокатські послуги, що унеможливлює визначити вартість та порядок обчислення гонорару адвоката.
Як встановлено місцевим господарським судом і свідчать матеріали справи, у п. 5.2 договору № 23/02-20 про надання правової допомоги від 23.02.2020 сторони погодили, що розмір гонорару визначається сторонами у відповідному додатку до договору.
Так, у додатку № 6 до договору про надання правової допомоги № 23/02-20 від 23.02.2020 визначено розмір винагороди (гонорар) у сумі 120 000,00 грн за надання правової допомоги, а саме: аналіз позовної заяви заступника керівника Київської міської прокуратури в інтересах держави в особі позивача - МОЗ; підбір нормативно-правової бази, аналіз судової практики з подібних судових справ, надання правової інформації, консультацій і роз`яснень щодо можливих варіантів дій, обрання стратегії правового захисту; підготовка та подача до суду заяв та клопотань, заяв по суті справи та інших процесуальних документів у справі        № 911/2191/24; участь адвоката в судових засіданнях у справі № 911/2191/24.
За результатами наданої правової допомоги, 03.12.2024 між сторонами зазначеного договору на виконання додатку № 6 підписано акт приймання-передачі наданих послуг на загальну суму 120 000,00 грн, відповідно до якого об`єднанням було надано, а клієнтом прийнято такі послуги (правову допомогу): аналіз позовної заяви заступника керівника Київської міської прокуратури в інтересах держави в особі позивача - МОЗ; підбір нормативно-правової бази, аналіз судової практики з подібних судових справ, надання правової інформації, консультацій і роз`яснень щодо можливих варіантів дій, обрання стратегії правового захисту; підготовка та подача до суду відзиву на позовну заяву в судовій справі № 911/2191/24; підготовка та подача до суду заперечень на відповідь на відзив в судовій справі № 911/2191/24; підготовка та подача до суду клопотання про залишення позову без розгляду в судовій справі № 911/2191/24; участь в судових засіданнях у справі  № 911/2191/24 (04.10.2024, 25.10.2024, 29.11.2024).
Разом із тим, судом першої інстанції враховано приписи ч. 3 ст. 124 та ч. 6 ст. 129 ГПК України, за змістом яких попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Якщо сума судових витрат, заявлена до відшкодування, істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат в частині такого перевищення, крім випадків, якщо сторона доведе, що не могла передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку.
Верховний Суд у додатковій постанові від 21.01.2021 у справі № 922/3812/19 та у постанові від 15.04.2021 у справі № 910/7540/19 виснував, що передбачене ч. 6 ст. 129 ГПК України поняття "істотне перевищення суми, заявленої в попередньому (орієнтовному) розрахунку", є оціночним і залежить від конкретних обставин справи.
У відзиві на позовну заяву ТОВ "Автоспецпром" зазначило, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які відповідач поніс та очікує понести у зв`язку із розглядом справи, складає 100 000,00 грн, натомість у заяві про винесення додаткового рішення відповідач просить стягнути з прокуратури 120 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Разом із тим, заява відповідача про винесення додаткового рішення не містить жодних обґрунтувань щодо збільшення фактичної суми судових витрат.
У цьому випадку судом першої інстанції слушно враховано, що хоч у додатку № 6 до договору про надання правової допомоги № 23/02-20 від 23.02.2020 і не вказана дата його підписання, однак укладаючи його, сторони вичерпно погодили такі умови надання правової допомоги як аналіз вимог, заявлених до відповідача, та підготовка процесуальних документів (відзиву тощо), які виключають ту обставину, що відповідач не був обізнаний про розмір правничої допомоги, який визначено у цьому ж додатку у фіксованому розмірі у сумі 120 000,00 грн.
Зважаючи на викладене, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку, що ці витрати не були непербачуваними станом на момент подання відзиву.
Відтак, колегією суддів апеляційної інстанції визнається правильним висновок суду першої інстанції про те, що при розподілі судових витрат у цьому випадку слід виходити з розміру понесених відповідачем витрат на професійну правничу допомогу, визначеному у відзиві на позовну заяву, а саме 100 000,00 грн.
Водночас за змістом ч. 4 ст. 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);  2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);                  3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до ч. 5 ст. 126 ГПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
У розумінні положень частини п`ятої статті 126 ГПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Суд зазначає, що загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині четвертій статті 129 ГПК України. Разом із тим, у частині п`ятій наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.
Зокрема, відповідно до частини п`ятої статті 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;      2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;          3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.
Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини четвертої статті 126 ГПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.
Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
У такому випадку суд, керуючись частинами 5-7, 9 статті 129 зазначеного Кодексу, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 126 ГПК України).
Така правова позиція викладена в постанові об`єднаної палати Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19.
Законом України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" (далі - Закон) встановлено, що адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги (ст. 26 Закону).
Визначення договору про надання правової допомоги міститься в статті першій Закону, згідно з якою договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Відповідно до частини третьої статті 27 Закону до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.
Згідно зі ст. 30 Закону гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплати гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката у залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.
Така правова позиція Верховного Суду викладена, зокрема, в постанові від 16.02.2023 у справі № 916/1106/21.
Суд звертає увагу на те, що надані учасником справи документи на підтвердження розміру понесених ним витрат на професійну правничу допомогу не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному ним розмірі за рахунок іншої сторони, адже їх розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію, зокрема, розумної необхідності таких витрат.
Аналогічна правова позиція викладена в додатковій постанові Верховного Суду від 11.12.2018 у справі № 910/2170/18 та постанові Верховного Суду від 18.06.2019 у справі     № 922/3787/17.
Так, при визначенні суми відшкодування, суд має виходити із критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з практикою ЄСПЛ, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України").
У пункті 95 рішення у справі "Баришевський проти України" від 26.02.2015, пунктах 34-36 рішення у справі "Гімайдуліна і інші проти України" від 10.12.2009, пункті 80 рішення у справі "Двойних проти України" від 12.10.2006, пункті 88 рішення у справі "Меріт проти України" від 30.03.2004 ЄСПЛ також зауважено, що заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
У рішенні ЄСПЛ у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
З урахуванням конкретних обставин, зокрема, ціни позову, суд може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи. Так, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо.
Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 01.06.2022 у справі        № 914/4/20.
Критерій розумної необхідності витрат на професійну правничу допомогу є оціночною категорією, яка у кожному конкретному випадку (у кожній конкретній справі) оцінюється судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні доказів, зокрема наданих на підтвердження обставин понесення таких витрат, надання послуг з професійної правничої допомоги, їх обсягу, вартості з урахуванням складності справи та витраченого адвокатом часу тощо.
Таких висновків дійшов Верховний Суд, зокрема, в постанові від 18.05.2021 у справі            № 918/917/19.
Згідно зі ст. 15 ГПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
З урахуванням наведеного, не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом на підставі укладеного ними договору у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і їх необхідність.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 26.04.2021 у справі № 910/9243/20.
Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19.02.2020 у справі                  № 755/9215/15-ц вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів зазначає, що для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок іншої сторони у разі наявності її заперечень щодо співрозмірності заявленої суми компенсації має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати були необхідними, а їх розмір є розумним та виправданим. Тобто суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені, з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.
Зважаючи на викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованих висновків, що розмір  витрат відповідача на професійну правничу допомогу є неспівмірним із складністю цієї справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, у зв`язку із чим вимоги заявника про стягнення гонорару у сумі 100 000,00 грн за результатами розгляду справи № 911/2191/24 не відповідають критерію розумності, а їх відшкодування, з огляду на обставини цієї справи, матиме надмірний характер.
Отже виходячи із загальних засад цивільного законодавства щодо справедливості та добросовісності, враховуючи всі аспекти та складність цієї справи, а також доводи Київської міської прокуратури, викладені в заяві від 12.12.2024, беручи до уваги принципи диспозитивності та змагальності господарського судочинства, критерії реальності, співмірності та розумності судових витрат, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку, що заявлені витрати на оплату послуг адвоката в суді першої інстанції в розмірі 100 000,00 грн (враховуючи недоведеність фактичної суми судових витрат порівняно із зазначеним орієнтовним розрахунком у відзиві) є надмірними для державної установи в умовах воєнного стану, що, в свою чергу, не відповідає критерію розумності та суперечить принципу розподілу таких витрат.
З урахуванням викладеного, суд першої інстанції правомірно обмежив розмір заявлених ТОВ "Автоспецпром" до стягнення витрат на професійну правничу допомогу за розгляд справи № 911/2191/24 до 10 000,00 грн та частково задовольнив заяву відповідача про винесення додаткового рішення - у розмірі 10 000,00 грн, відмовивши в задоволенні решти вимог заяви.
Слід зазначити, що прохальна частина апеляційної скарги містить вимогу про скасування додаткового рішення Господарського суду міста Києва від 13.12.2024 у справі                           № 911/2191/24, проте жодних доводів щодо порушення норм матеріального чи процесуального права під час його ухвалення зміст апеляційної скарги не містить.
У рішенні у справі "Серявін та інші проти України" ЄСПЛ вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції враховує висновки ЄСПЛ у справі "Проніна проти України" (рішення від 18.07.2006), де зазначено, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
У справі "Трофимчук проти України" ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
Колегія суддів апеляційної інстанції з огляду на викладене зазначає, що в даній справі надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За результатами перегляду даної справи колегія суддів дійшла висновку про те, що місцевим господарським судом було повно, всебічно та об`єктивно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, а також правильно застосовано норми матеріального і процесуального права, у зв`язку із чим правові підстави для зміни чи скасування оскаржуваних у даній справі  рішення та додаткового рішення відсутні.
За таких обставин, підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.
Судові витрати
У зв`язку з відсутністю підстав для задоволення апеляційної скарги судові витрати за її розгляд відповідно до ст. 129 ГПК України покладаються на скаржника.

Керуючись ст. 74, 129, 269, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Київської міської прокуратури залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду Київської області від 29.11.2024 та додаткове рішення Господарського суду Київської області від 13.12.2024 у справі № 911/2191/24 залишити без змін.
3. Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покласти на скаржника.
4. Матеріали даної справи повернути до місцевого господарського суду.
5. Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строк, передбачені ст. 287-289 Господарського процесуального кодексу України.
У зв`язку з тривалими повітряними тривогами по місту Києву, повна постанова складена - 21.04.2025.

Головуючий суддя                                                            А.М. Демидова 

Судді                                                                                С.В. Владимиренко

                                                                                І.П. Ходаківська