ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/6728/23                                                    Суддя першої інстанції: Марич Є.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  02 квітня 2025 року                                                                                            м. Київ
          
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
судді-доповідача          - Штульман І.В.,
суддів                    - Вівдиченко Т.Р., Черпака Ю.К.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду у Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 08 листопада 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,-
ВСТАНОВИЛА:
23 січня 2023 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернулася в Київський окружний адміністративний суд з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області (далі - відповідач, ГУ ПФ у Київській області), в якому просила:
- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати підвищення до пенсії позивачу з 10 січня 2023 року як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, на підставі статті 39 Закону України від 28 лютого 1991 року №796-XII «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»;
- зобов?язати відповідача здійснити перерахунок, нарахувати та виплачувати позивачу з 10 січня 2023 року підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення відповідно до статті 39 Закону України від 28 лютого 1991 року №796-XII «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (у редакції, чинній до 01 січня 2015 року), у розмірі двох мінімальних заробітних плат (згідно із законом про Державний бюджет України на відповідний рік).
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 08 листопада 2024 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено повністю.
Не погоджуючись з рішенням Київського окружного адміністративного суду від 08 листопада 2024 року, ГУ ПФ України у Київській області подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. Свою позицію обґрунтовує тим, що пунктом 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 06 грудня 2016 року №1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», який набрав чинності 01 січня 2017 року, установлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів, заробітної плати працівників та інших виплат.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 28 листопада 2024 року відкрито апеляційне провадження у справі та встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу, а також витребувано матеріали справи з суду першої інстанції, які надійшли 09 січня 2025 року.
Відзиву на апеляційну скаргу у встановлений судом строк не надійшло.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 17 лютого 2025 року справу призначено до розгляду у порядку письмового провадження.
Відповідно до частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 08 листопада 2024 року- скасувати, виходячи з такого.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 перебуває на обліку в ГУ ПФ України у Київській області, отримує пенсію та має статус громадянки, яка постійно проживає на території зони безумовного та гарантованого добровільного відселення (категорія 3), що підтверджується відповідним посвідченням.
Згідно наявних у справі доказів, позивач є непрацюючим пенсіонером та проживає на території, яку відповідно до постанови Кабінету Міністрів Української РСР від 23 липня 1991 року №106 "Про організацію виконання постанов Верховної Ради Української РСР про порядок введення в дію законів Української РСР "Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи" та "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи"", віднесено до зони гарантованого добровільного відселення.
У грудні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до ГУ ПФ України у Київській області із заявою (зареєстрована ГУ ПФ України у Київській області 29 грудня 2022 року за №20017/К-1000-22) щодо здійснення виплати підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення.
Листом від 10 січня 2023 року №39-20017/К-02/8-1000/23 орган Пенсійного фонду надав відповідь на вищезгадану заяву, у якій зазначив про відсутність підстав для нарахування та виплати позивачу доплати до пенсії відповідно до статті 39 Закону України від 28 лютого 1991 року №796-XII "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" (далі - Закон №796-XII).
Вважаючи таку бездіяльність відповідача протиправною, ОСОБА_1 звернулася в Київський окружний адміністративний суд з цим позовом. 
Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції прийшов до висновку про необхідність застосування заробітної плати як розрахункової величини для визначення розміру підвищення до пенсії ОСОБА_1 . 
Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам апелянта, колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду зазначає наступне.
Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створює єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення визначає Закон України від 28 лютого 1991 року №796-XII «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі - Закон №796-XII).
Статтею 39 Закону №796-XII, у редакції чинній до 01 січня 2015 року, передбачалось, що громадянам, які працюють на територіях радіоактивного забруднення, провадиться доплата в таких розмірах:
- у зоні безумовного (обов`язкового) відселення - три мінімальні заробітні плати; 
- у зоні гарантованого добровільного відселення - дві мінімальні заробітні плати; 
- у зоні посиленого радіоекологічного контролю - одна мінімальна заробітна плата. 
Пенсії непрацюючим пенсіонерам, які проживають на цих територіях і стипендії студентам, які там навчаються, підвищуються у розмірах, встановлених частиною першою цієї статті. Пенсіонерам, які працюють у зонах радіоактивного забруднення, оплата праці додатково підвищується на 25 відсотків від розміру мінімальної заробітної плати. 
Громадянам, які працюють у зоні відчуження, а також у зоні безумовного (обов`язкового) відселення після повного відселення жителів, за рішенням Адміністрації зони відчуження, встановлюється доплата згідно з положенням, затвердженим Кабінетом Міністрів України. 
Підпунктом 7 пункту 4 розділу І Закону України від 28 грудня 2014 №76-VIII «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» (далі - Закон №76-VIII), який набрав чинності 01 січня 2015 року внесено зміни до Закону №796-ХІІ шляхом виключення статей 31, 37, 39 та 45. 
Закон України від 04 лютого 2016 року №987-VIII «Про внесення зміни до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи"», який згідно з розділом ІІ "Прикінцеві положення" набрав чинності з 01 січня 2016 року, включено до Закону №796-ХІІ статтю 39 такого змісту: 
«Стаття 39. Доплата громадянам, які працюють у зоні відчуження
Громадянам, які працюють у зоні відчуження, встановлюється доплата у порядку і розмірах, визначених Кабінетом Міністрів України».
Рішенням Конституційного Суду України від 17 липня 2018 року №6-р/2018 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), зокрема, підпункт 7 пункту 4 розділу І Закону №76-VІІІ. Вирішено, що положення підпункту 7 пункту 4 розділу І Закону №76-VІІІ є неконституційними та втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення. 
При цьому, Рішенням №6-р/2018 встановлено порядок його виконання щодо застосування статей 53 і 60 Закону №796-ХІІ у редакціях, чинних до внесення змін Законом №76-VIII, проте застережень щодо порядку застосування статті 39 Закону №796-ХІІ вказане рішення не містить. 
Стаття 39 Закону №987-VIII, у редакції, яка чинна з 01 січня 2016 року, врегульовує питання доплат виключно особам, які працюють у зоні відчуження. Однак редакція статті 39, яка була чинна до 01 січня 2015 року, врегульовувала питання здійснення доплат таким категоріям громадян: 
1) особам, які працюють на територіях радіоактивного забруднення (у зоні безумовного (обов`язкового) відселення, у зоні гарантованого добровільного відселення, у зоні посиленого радіоекологічного контролю); 
2) непрацюючим пенсіонерам, які проживають на цих територіях; 
3) студентам, які там навчаються; 
4) пенсіонерам, які працюють у зонах радіоактивного забруднення; 
5) громадянам, які працюють у зоні відчуження, а також у зоні безумовного (обов`язкового) відселення після повного відселення жителів. 
Отже, з 17 липня 2018 року відновлено дію статті 39 Закону №796-ХІІ, у редакції, яка була чинною до 01 січня 2015 року. 
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду звертає увагу, що дана справа є типовою щодо зразкової справи №240/4937/18.
Відповідно до частини третьої статті 291 КАС України, при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду такої справи. 
За результатами розгляду зразкової справи №240/4937/18, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року дійшла висновку, що із 17 липня 2018 року відновлено дію статті 39 Закону №796-ХІІ у редакції, що діяла до 01 січня 2015 року в частині, яка не змінена Законом №987-VIII. В іншій частині стаття 39 Закону №796-ХІІ діє у редакції Закону №987-VIII від 04 лютого 2016 року. 
Відновлення дії попередньої редакції нормативно-правового акта - статті 39 Закону №796-ХІІ до внесення змін Законом №76-VIII спричиняє колізію правозастосування, з огляду на чинність із 01 січня 2016 року статті 39 Закону №796-ХІІ у редакції Закону №987-VIII. Ця колізія має вирішуватися з додержанням принципу верховенства права (статті 3, 8 Конституції України та статті 6 КАС України). 
Відтак, з моменту ухвалення Конституційним Судом України Рішення від 17 червня 2018 року №6-р/2018 відновлено право позивача на отримання підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення - у зоні гарантованого добровільного відселення на підставі статті 39 Закону №796-ХІІ. 
Після набрання чинності Законом України від 06 грудня 2016 року №1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (далі - Закон №1744-VIII) мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина. 
Так, за висновками Великої Палати Верховного Суду викладеними у постанові від 11 грудня 2019 року у справі №240/4946/18 щодо застосування норм права, а саме: пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1774-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», згідно яких: 
« 01 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 06 грудня 2016 року №1774-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України». За змістом пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1774-VІІІ мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується в розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 01 січня календарного року, починаючи з 01 січня 2017 року. 
Таким чином, розмір підвищення до пенсії непрацюючим пенсіонерам, на підставі статті 39 Закону №796-ХІІ, встановлюється із застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 01 січня відповідного календарного року. 
Як встановлено судом першої інстанції та не заперечується відповідачем, ОСОБА_1 має право на виплату підвищення до її пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає в зоні гарантованого добровільного відселення з 10 січня 2023 року.
Разом з тим, предметом апеляційного окарження у цій справі є розрахункова величина такої виплати, зокрема мінімальні заробітні плати.
Враховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі №240/4937/18 та встановлені вище обставини справи, колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду зазначає, що  розмір підвищення до пенсії непрацюючим пенсіонерам, на підставі статті 39 Закону №796-ХІІ, встановлюється із застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 01 січня відповідного календарного року, а не заробітної плати, як це помилково встановив Київський окружний адміністративний суд.
З огляду на викладене, висновок Київського окружного адміністративного суду про необхідність застосування заробітної плати як розрахункової величини для визначення розміру підвищення до пенсії ОСОБА_1 є помилковими.
Водночас, доводи апеляційної скарги ГУ ПФ у Київській області про те, що після 01 січня 2017 року мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова велична для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції.
Враховуючи вищевикладене, підвищення до пенсії ОСОБА_1 , як непрацюючому пенсіонеру, який проживає в зоні гарантованого добровільного відселення, у розмірі, визначеному статтею 39 Закону України від 28 лютого 1991 року №796-XII "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", який дорівнює двом прожитковим мінімумам для працездатних осіб, установленого на 01 січня відповідного календарного року.
Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Таким чином, колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду приходить до висновку, що рішення Київського окружного адміністративного суду від 08 листопада 2024 року ухвалене при неповному з`ясуванні судом обставин справи, а відтак апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове судове рішення про часткове задоволення позову. 
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Приписи пункту 1 частини першої статті 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду зазначає наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 відповідно до платіжної інструкції від 19 січня 2023 року сплачено судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 1073,60 грн.
Відповідно до частини третьої статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору (частина третя).
Крім того, відповідно до частини шостої статті 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відтак, з урахуванням того, що позовні вимоги задоволені частково, за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області  на користь позивача підлягають присудженню витрати, пов`язані із сплатою судового збору, у розмірі 805,20 грн за подання позовної заяви пропорційно до задоволених позовних вимог (75%). 
Керуючись статтями 242-244, 291, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -  
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області - задовольнити частково.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 08 листопада 2024 року - скасувати.
Прийняти нове рішення, яким адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії - задовольнити частково. 
Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області (місцезнаходження: м. Фастів, вул. Саєнко Андрія, 10, код ЄДРПОУ: 22933548) щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ), з 10 січня 2023 року, підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає в зоні гарантованого добровільного відселення, у розмірі, визначеному статтею 39 Закону України від 28 лютого 1991 року №796-XII "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області (місцезнаходження: м. Фастів, вул. Саєнко Андрія, 10, код ЄДРПОУ: 22933548) здійснити нарахування та виплатити ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; рнокпп НОМЕР_1 ), з 10 січня 2023 року, підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає в зоні гарантованого добровільного відселення, у розмірі визначеному статтею 39 Закону України від 28 лютого 1991 року №796-XII «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», що дорівнює двом прожитковим мінімумам для працездатних осіб, установленого на 01 січня відповідного календарного року.
У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1  - відмовити.
Стягнути на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) понесені нею судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 900,00 грн (дев`ятсот гривень) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області (місцезнаходження: м. Фастів, вул. Саєнко Андрія, 10; код ЄДРПОУ - 22933548).

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач                                                                      І.В. Штульман 

Судді                                                                                            Т.Р. Вівдиченко

                                                                                                    Ю.К. Черпак