П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  240/17602/24 
            Головуючий суддя 1-ої інстанції - Капинос О.В. 
            Суддя-доповідач - Шидловський В.Б.   
09 червня 2025 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Шидловського В.Б. 
суддів:  Боровицького О. А.  Курка О. П. , 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Житомирській області на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 04 лютого 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Житомирській області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Житомирській області, в якому просив:
визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Житомирській області щодо нездійснення виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані відпустки при звільненні за: 2011 рік - 30 діб; 2012 рік - 30 діб; 2013 рік - 30 діб; 2014 рік -30 діб; 2015 рік - 30 діб; 2016 рік - 33 доби та 2018 рік - 14 діб;
зобов`язати Головне управління Національної поліції в Житомирській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористані відпустки при звільненні за : 2011 рік - 30 діб; 2012 рік - 30 діб; 2013 рік - 30 діб; 2014 рік -30 діб; 2015 рік - 30 діб; 2016 рік - 33 доби та 2018 рік - 14 діб, виходячи із грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби в поліції 30.04.2018.
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 04 лютого 2025 року позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Житомирській області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації за невикористану частину щорічної та додаткової відпусток за 2015 рік з 07.11.2015 по 31.12.2015 - 2 доби; за 2016 - 15 діб основної щорічної відпустки, 4 доби додаткової відпустки за стаж служби в поліції та 14 діб додаткової оплачуваної відпустки як учаснику бойових дій; за 2018 рік - 14 діб додаткової оплачуваної відпустки як учаснику бойових дій.
Зобов`язано Головне управління національної поліції в Житомирській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану частину щорічної та додаткової відпусток за: 2015 рік з 07.11.2015 по 31.12.2015 - 2 доби; за 2016 - 15 діб основної щорічної відпустки, 4 доби додаткової відпустки за стаж служби в поліції та 14 діб додаткової оплачуваної відпустки як учаснику бойових дій; за 2018 рік - 14 діб додаткової оплачуваної відпустки як учаснику бойових дій, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби в поліції.
В іншій частині позову відмовлено.
Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення спору.
Позивач не скористався правом подання відзиву на апеляційну скаргу, що в силу вимог ч.4 ст.304 КАС України не перешкоджає розгляду справи.
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.
Проаналізувавши вимоги та підстави апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи в їх сукупності, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, з огляду на наступне.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, з 04.07.2011 по 06.11.2015 проходив службу в органах внутрішніх справ (Володарсько-Волинське РВ УМВС в Житомирській області), а з 07.11.2015 в органах Національної поліції (Житомирська область).
У 2015 році позивачу встановлено статус учасника бойових дій, про що свідчить посвідчення серії НОМЕР_1 .
Наказом ГУНП в Житомирській області № 88 о/с від 27.04.2018 позивача звільнено зі служби в поліції за пунктом 7 частини 1 статті 77 Закону України "Про Національну поліцію" (за власним бажанням).
01.07.2024 до ГУНП в Житомирській області позивачем було направлено запит про надання довідки про невикористані відпустки під час проходження служи за період з 2011 по 2018 роки, а також здійснення нарахування та виплату компенсації за всі дні невикористаної відпустки за вказаний період.
Управління кадрового забезпечення ГУНП в Житомирській області надано відповідь від 05.07.2024 № СЕД-4766-2024 на запит позивача та повідомлено, що у період проходження служби в УМВС України в Житомирській області з 04.07.2011 по 06.11.2015, згідно інформації, яка тимчасово передана Головному управлінню Національної поліції в Житомирській області на зберігання та користування, складено довідку про використання відпусток.
Переглядом наказів Володарсько - Волинського РВ УМВС України в Житомирській області (Фонд 71 опис 2 справи 38 - 42) встановлено відсутність наказів щодо надання відпусток працівникам зазначеного підрозділу.
Відповідно до переліку типових документів, що створюються під час діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування, інших установ. підприємств та організацій, із зазначенням строків зберігання документів, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 12.04.2012 N 578/5, термін зберігання документів (графіків, заяв, відомостей) про надання та використання щорічних, творчих, соціальних відпусток, відпусток без збереження заробітної плати, додаткових відпусток у зв`язку із навчанням - 1 рік, накази про надання щорічних оплачуваних відпусток - 5 років.
У зв`язку із викладеним вище підтвердити чи спростувати факт використання щорічних відпусток, які не знайшли своє підтвердження наказами Володарсько - Волинського РВ, не представляється можливим.
Інформація про надання відпусток за період проходження служби в НПУ підтверджується наказами, що зазначені у довідці.
Згідно інформації, наданої управлінням фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку ГУНП в Житомирській області, відповідно до п.56 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.07.1991 № 114, особам рядового і начальницького складу, які звільнялись з органів внутрішніх справ, виплачувалась грошова компенсація лише за невикористану в році звільнення відпустку. При звільненні з ОВС 06.11.2015 ОСОБА_1 була виплачена компенсація за 25 діб невикористаної відпустки в сумі 2811,29 грн. Виплата компенсації за невикористані відпустки в минулих роках Положенням у 2015 році не буда передбачена.
У році звільнення позивачем було використано відпустку повної тривалості (35 діб). В той час, коли за фактично відпрацьований період з 01.01.2018 по 30.04.2018 мали право на 11 діб відпустки. У зв`язку із цим, при звільненні 30.04.2018 з грошового забезпечення проведено відрахування надмірно використаної частини щорічної відпустки у кількості 24 доби за час невідпрацьованої частини календарного року.
Виплата компенсації за невикористані відпустки в минулих роках звільненим до 05.10.2023 нормами спеціального законодавства не передбачена.
Також, Управлінням кадрового забезпечення ГУНП в Житомирській області надано довідку від 15.07.2024 № СЕД-6310-2024 про те, що за період 04.07.2011 - 06.11.2015 ОСОБА_1 використано чергові щорічні відпустки за наступні роки:
за 2011 рік - інформація відсутня; (мав право на 30 діб щорічної відпустки);
за 2012 рік - інформація відсутня; (мав право на 30 діб щорічної відпустки);
за 2013 рік - інформація відсутня; (мав право на 30 діб щорічної відпустки);
за 2014 рік - інформація відсутня; (мав право на 30 діб щорічної відпустки);
за 2015 рік (до 06.11.2015) - інформація відсутня; (мав право на 30 діб щорічної відпустки).
Інформація надана на підставі відомостей, які тимчасово передані Головному управлінню Національної поліції в Житомирській області на зберігання та користування.
За період 07.11.2015 - 30.04.2018 роки ОСОБА_1 використано чергові щорічні відпустки та додаткові відпустки за стаж служби в поліції за наступні роки:
за 2015 рік (з 07.11.2015) - відпустка не використана; (мав право на 2 доби пропорційно до відпрацьованого у році часу);
за 2016 рік - використано 15 діб щорічної відпустки (наказ ГУНП в Житомирській області від 08.07.2016 № 150 о/с); 15 діб основної щорічної відпустки та 4 доби додаткової відпустки за стаж служби в поліції не використано,- (мав право на 30 діб щорічної відпустки, а також на 4 доби додаткової відпустки за стаж служби в поліцій додаткова відпустка відповідно до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" не використана (14 діб),
за 2017 рік - використано 30 діб щорічної відпустки та 5 діб додаткової відпустки за стаж служби в поліції (наказ ГУНП в Житомирській області від 19.06.2017 № 118 о/с); використана додаткова відпустка відповідно до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" (14 діб) (наказ ГУНП в Житомирській області від 23.01.2017 № 12 о/с);
за 2018 рік - використано 30 діб щорічної відпустки та 5 діб додаткової відпустки за стаж служби в поліції (наказ ГУНП в Житомирській області від 12.01.2018 № 10 о/с); додаткова відпустка відповідно до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" (14 діб) не використана.
Бездіяльність ГУНП щодо не нарахування та невиплати вказаних вищевказаних виплат позивач вважає протиправною, у зв`язку з чим звернувся до суду з даним позовом.
Суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення виходив з часткової обґрунтованості та доведеності позовних вимог, а відтак наявності підстав для часткового задоволення адміністративного позову.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції по суті спору, виходячи з наступного.
Відповідно до ст.3 Закону України "Про Національну поліцію" у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.
Згідно з Положенням про МВС України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2015 року №878, МВС України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України. МВС є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах: забезпечення охорони прав і свобод людини, інтересів суспільства і держави, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку, а також надання поліцейських послуг; захисту державного кордону та охорони суверенних прав України в її виключній (морській) економічній зоні; цивільного захисту, захисту населення і територій від надзвичайних ситуацій та запобігання їх виникненню, ліквідації надзвичайних ситуацій, рятувальної справи, гасіння пожеж, пожежної та техногенної безпеки, діяльності аварійно-рятувальних служб, а також гідрометеорологічної діяльності; міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.
На підставі співставлення завдань і функцій цих трьох органів можна дійти висновку, що МВС України є органом влади, який формує державну політику, зокрема у сфері забезпечення охорони прав і свобод людини, інтересів суспільства і держави, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку, а також надання поліцейських послуг. Між тим, реалізація державної політики у вказаній сфері відноситься до компетенції Національної поліції, а до цього вказані завдання та функції держави покладались на міліцію.
Таким чином правонаступником прав та обов`язків ліквідованих управлінь МВС, ураховуючи правовий статус, обсяг повноважень і принцип територіальності, є територіальний орган Національної поліції, а саме Головне управління Національної поліції в Житомирській області.
Подібна правова позиція щодо передачі функцій ліквідованих управлінь МВС України до відповідних управлінь Національної поліції неодноразово висловлювалася Верховним Судом, зокрема, у постановах від 23 травня 2018 року в справі №П/811/3414/15, від 25 червня 2020 року в справі №420/6852/18, від 06 серпня 2020 року в справі №821/3865/15-а, від 22 жовтня 2020 року в справі №520/5147/19, від 05 листопада 2020 року в справі №752/2391/17 (2а-14/09), від 04 серпня 2022 року в справі №824/3161/14-а, від 17 травня 2023 року в справі №240/11052/20, від 28 червня 2023 року у справі № 823/1462/15, від 17.08.2023 у справі 240/2979/21 і правових підстав для відступлення від неї суд не вбачає.
Згідно з ч.1, 3 ст.59 ЗУ "Про Національну поліцію" служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік і форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України.
Відповідно до ст.60 Закону України "Про Національну поліцію" проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами..
Згідно з п.4 ч.10 ст.62 Закону №580-VIII поліцейський своєчасно і в повному обсязі отримує грошове забезпечення та інші компенсаційні виплати відповідно до закону та інших нормативно-правових актів України.
Відповідно до ч.1, 2 ст.92 Закону України "Про Національну поліцію" поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом. Поліцейському надаються також додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.
Як передбачено ч.1-4 ст.93 Закону України "Про Національну поліцію" тривалість відпусток поліцейського обчислюється подобово. Святкові та неробочі дні до тривалості відпусток не включаються. Тривалість щорічної основної оплачуваної відпустки поліцейського становить тридцять календарних днів, якщо законом не визначено більшої тривалості відпустки. За кожний повний календарний рік служби в поліції після досягнення п`ятирічного стажу служби поліцейському надається один календарний день додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як п`ятнадцять календарних днів. Тривалість чергової відпустки у році вступу на службу в поліції обчислюється пропорційно з дня вступу до кінця року з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожен повний місяць служби.
Відповідно до ч.8-11 ст.93 Закону України "Про Національну поліцію" поліцейським, які захворіли під час чергової відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів. Продовження відпустки здійснюється керівником, який надав її, на підставі відповідного документа, засвідченого у визначеному законом чи іншим нормативно-правовим актом порядку. Поліцейським у рік звільнення за власним бажанням, за віком, через хворобу чи скорочення штату в році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої обчислюється пропорційно з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожний повний місяць служби в році звільнення. При звільненні поліцейського проводиться відрахування з грошового забезпечення надмірно нарахованої частини чергової відпустки за час невідпрацьованої частини календарного року. За невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону. Відкликання поліцейського із чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання з чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції. За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.
Відповідно до ч.1, 2 ст.94 Закону №580-VIII поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання. Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.
Згідно з п.3 розділу І Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 №260, грошове забезпечення поліцейських визначається залежно від посади, спеціального звання, стажу служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наукового ступеня або вченого звання.
Відповідно до абз.7-8 п. 8 розділу ІІІ Порядку №260 за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства. Виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства на день звільнення із служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення.
Отже, аналіз вищезазначених правових норм дає суду підстави для висновку, що право працюючої особи на відпочинок у формі відпустки закріплено Конституцією України. Особу не може бути позбавлено такого права. Поліцейським можуть бути надані такі відпустки: щорічні чергові оплачувані відпустки, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки. При цьому, законом не передбачено позбавлення поліцейського права на відпустку, яке він уже отримав в попередньому календарному році. Водночас надано право працівнику використати право на відпустку за попередній рік одночасно з черговою відпусткою наступного року.
Таким чином, у наступному календарному році, в тому числі і за умови, що він є роком звільнення, поліцейський має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки (основні і додаткові), що не були використані в попередніх роках, що виражається в праві на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення та не можуть бути залишені без розрахунку з поліцейським, адже це суперечить суті та гарантіям як трудового, так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок.
Закон України "Про відпустки" від 15 листопада 1996 року №504/96-ВР установлює державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.
У відповідності до ст.4 Закону України "Про відпустки" передбачено такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону); 3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону); 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 16-1 цього Закону); 4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18-1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону); 5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону). Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватись інші види відпусток.
Згідно з ч.1 ст.24 ЗУ "Про відпустки" у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.
Аналогічні положення містяться в частині першій статті 83 КЗпП України.
Відповідно до статті 5 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" (далі - Закон № 3551-XII) учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час.
Згідно із ст.12 Закону №3551-XII учасникам бойових дій (статті 5, 6) надаються такі пільги: використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Відповідно до ст.16-2 Закону № 504/96-ВР учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", особам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Рішенням Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року №8-рп/2002 в справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень частин другої, третьої статті 124 Конституції України (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми, у яких визначені основні трудові права працівників - КЗпП України.
З огляду на відсутність правового врегулювання цього питання положеннями ЗУ "Про Національну поліцію" і Порядку №260 питання компенсації невикористаної частини відпустки поліцейському за минулі роки, суд вважає, що при вирішенні вказаного спору підлягають застосуванню приписи КЗпП України і Закону №504/96-ВР.
Відповідно до частини першої статті 24 Закону №504/96-ВР і частини першої статті 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.
Отже, у випадку звільнення поліцейських з органів Національної поліції України їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні, як основної, так і додаткової відпустки.
Крім того, як вказав Верховний Суд в своїй постанові від 07 травня 2020 у справі №360/4127/19 положення Закону № 3551-ХІІ не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за усі невикористані дні додаткової відпустки.
Разом з цим, визначальним фактором в даних правовідносинах є наявність невикористаної відпустки.
Як вбачається з матеріалів справи, під час проходження служби в ГУНП в Житомирській області у період з 07.11.2015 - 30.04.2018, на підставі наказів по особовому складу ГУНП в Житомирській області, листом від 05.07.2024 № СЕД-6310-2024, проінформовано наступне:
за 2015 рік (з 07.11.2015) - відпустка не використана; (мав право на 2 доби пропорційно до відпрацьованого у році часу);
за 2016 рік - використано 15 діб щорічної відпустки (наказ ГУНП в Житомирській області від 08.07.2016 № 150 о/с); 15 діб основної щорічної відпустки та 4 доби додаткової відпустки за стаж служби в поліції не використано,- (мав право на 30 діб щорічної відпустки, а також на 4 доби додаткової відпустки за стаж служби в поліцій додаткова відпустка відповідно до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" не використана (14 діб),
за 2017 рік - використано 30 діб щорічної відпустки та 5 діб додаткової відпустки за стаж служби в поліції (наказ ГУНП в Житомирській області від 19.06.2017 № 118 о/с); використана додаткова відпустка відповідно до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" (14 діб) (наказ ГУНП в Житомирській області від 23.01.2017 № 12 о/с);
за 2018 рік - використано 30 діб щорічної відпустки та 5 діб додаткової відпустки за стаж служби в поліції (наказ ГУНП в Житомирській області від 12.01.2018 № 10 о/с); додаткова відпустка відповідно до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" (14 діб) не використана.
За позицією Верховного Суду, викладеної у постанові від 07 травня 2020 року у справі №360/4127/19 у випадку звільнення поліцейського - учасника бойових дій, йому виплачується компенсація за всі невикористані ними дні відпустки, у тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону №504/96-ВР та статтею 12 Закону №3551-XII.
З огляду на відсутність правового врегулювання положеннями Закону №580-VIII і Порядку №260 питання компенсації невикористаної частини відпустки поліцейському за минулі роки, при вирішенні вказаного спору підлягають застосуванню приписи Кодексу законів про працю України і Закону № 504, яким передбачено право працівника у разі звільнення на виплату грошової компенсації за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки.
Вказану правову позицію викладено Верховним Судом у складі суддів судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 19.01.2021 у справі № 160/10875/19 та у постанові від 20.07.2023 у справі №200/18480/21.
Встановлено, що позивач під час служби в поліції отримав статус учасника бойових дій, що підтверджується матеріалами справи та не заперечується сторонами. Відомості про надання позивачу додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, у оскаржуваний період, із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних або отримання компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки під час звільнення у матеріалах справи відсутні.
Матеріалами справи підтверджено, а відповідачем не заперечується, що на момент звільнення з Головного управління Національної поліції в Житомирській області позивачем не використано усі дні щорічної відпустки, право на яку останній отримав під час проходження служби та усі дні додаткової відпустки, а тому при звільненні набув право на отримання грошової компенсації за невикористані ним дні щорічної чергової відпустки та додаткової відпустки.
З урахуванням наведеного колегія суддів вважає обґрунтованою позицію суду першої інстанції,  що позивач при звільненні зі служби в поліції мав право на отримання грошової компенсації за невикористані дні щорічної та додаткової відпусток за: 2015 рік з 07.11.2015 по 31.12.2015 - 2 доби; за 2016 - 15 діб основної щорічної відпустки, 4 доби додаткової відпустки за стаж служби в поліції та 14 діб додаткової оплачуваної відпустки як учаснику бойових дій; за 2018 рік - 14 діб додаткової оплачуваної відпустки як учаснику бойових дій.
Проте при звільненні з позивачем, відповідачем протиправно не було проведено усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані дні основної та додаткової відпусток за вказані періоди, що не спростовується доводами апеляційної скарги. 
З огляду на встановлені обставини, суд першої інстанції прийшов до мотивованого висновку щодо наявності підстав для зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби в поліції за: 2015 рік з 07.11.2015 по 31.12.2015 - 2 доби; за 2016 - 15 діб основної щорічної відпустки, 4 доби додаткової відпустки за стаж служби в поліції та 14 діб додаткової оплачуваної відпустки як учаснику бойових дій; за 2018 рік - 14 діб додаткової оплачуваної відпустки як учаснику бойових дій.
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції не оскаржується в частині відмовлених позовних вимог, тому відповідно до ч.1 ст.308 КАС України в цій частині судове рішення не переглядається судом апеляційної інстанції.
Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою апелянта з висновками суду першої інстанцій по їх оцінці, тому не можуть бути прийняті апеляційною інстанцією.
Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).
Також згідно п.41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Згідно із п.1 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Житомирській області залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 04 лютого 2025 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає. 

Головуючий	 	 	Шидловський В.Б.	
 	 	 	 	
Судді	 	    	Боровицький О. А.    Курко О. П.