ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

26 березня 2025 року                                                                                   

м. Чернівці
справа № 727/3429/23
провадження 822/145/25
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Кулянди М.І.Ю.,
суддів: Одинака О.О., Половінкіної Н.Ю.,
за участю секретаря Сарган Ю.В.,
учасники справи:
позивач ОСОБА_1 ,
відповідач ОСОБА_2 ,
апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м.Чернівців від 14 грудня 2023 року,
головуючий в суді першої інстанції суддя Чебан В.М.
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про виселення.
В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_1 зазначала, що рішенням від 26 червня 2014 року Шевченківський районний суд м. Чернівці у справі № 727/2041/14 стягнуто у солідарному порядку з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства  «УкрСиббанк» (далі – ПАТ «УкрСиббанк») заборгованість за кредитним договором від 14 лютого 2008 року № 11298759000 у розмірі 147 743,11 доларів США, заборгованість зі сплати пені за порушення термінів повернення кредиту та процентів за кредитом у розмірі 3 398,00 доларів США.
08 липня 2014 року на виконання зазначеного рішення Шевченківський районний суд м. Чернівці видав виконавчий лист.
09 вересня 2016 року старший державний виконавець Чернівецького міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області (далі – Чернівецький міський ВДВС ГТУЮ у Чернівецькій області) Марко В. М. відкрив виконавче провадження щодо виконання виконавчого листа № 727/2041/14, виданого 08 липня 2014 року, про що прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження (ВП № 52184120).
Ухвалою від 23 грудня 2019 року Шевченківський районний суд м. Чернівці замінив стягувача ПАТ «УкрСиббанк» на його правонаступника ОСОБА_1 у зазначеному виконавчому провадженні № 52184120.
08 грудня 2020 року нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, а саме, нежитлові будівлі, загальною площею 110,20 кв. м, що розташовані за адресою:  АДРЕСА_1 (далі – нежитлові будівлі, приміщення), що належало боржнику ОСОБА_2 , у межах зведеного виконавчого провадження № 58216793, передано на реалізацію до Державного підприємства «СЕТАМ».
05 березня 2021 року перші електронні торги з реалізації зазначеного нерухомого майна за початковою ціною 2 114 900,00 гривень не відбулися.
Іпотекодержатель ОСОБА_1 протягом встановленого законом терміну виявила бажання залишити за собою предмет іпотеки за початковою ціною шляхом заліку своїх забезпечених вимог у рахунок ціни майна.
30 березня 2021 року головний державний виконавець Першого відділу державної виконавчої служби у м. Чернівці Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Душенко В. В. склала акт про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, відповідно до змісту якого нерухоме майно, а саме спірні нежитлові будівлі, передано у власність іпотекодержателю ОСОБА_1 шляхом заліку своїх забезпечених вимог у рахунок ціни майна.
Позивач зазначала, що на підставі зазначеного акта про передачу майна приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Душинська Н. В. видала свідоцтво від 05 листопада 2021 року, яким посвідчила, що ОСОБА_1 належить на праві власності спірне майно, що складається з виробничої цегляної будівлі літ. «А», цегляного сараю літ. «Г», цегляних гаражів літ. «Б» та «Д», криниці № 1, воріт № 2, огорожі № 3, загальною площею 110,20 кв. м. Право власності позивача зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Однак, відповідач ОСОБА_2 продовжує використовувати спірні нежитлові приміщення, на вимогу позивача звільнити спірне нерухоме майно відмовилася, чим порушує її право власності.
У зв`язку з чим позивач просила суд виселити ОСОБА_2 зі спірного нежитлового приміщення.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 14 грудня 2023 року  в задоволенні позову ОСОБА_1 про виселення відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції керувався тим, що позивач ОСОБА_1 набула права власності на предмет іпотеки – спірні нежитлові приміщення з порушенням норм чинного законодавства. Також суд, врахувавши, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла та є крайнім заходом втручання держави у права людини, дійшов висновку, що позовна вимога про виселення відповідача ОСОБА_2 є передчасною та такою, що не підлягає задоволенню. Крім того, суд врахував, що позивач не надала відомостей щодо того, чи було придбане спірне приміщення за кредитні кошти, що також унеможливило вирішення судом питання щодо правомірності виселення відповідача зі спірного нежитлового приміщення, оскільки у разі, якщо таке приміщення не було придбано за кредитні кошти, то позивач ОСОБА_1 зобов`язана забезпечити відповідача ОСОБА_2 іншим житлом для проживання останньої.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та її позов задовольнити.
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апелянт посилається на те, що судом першої інстанції при ухваленні рішення неповно та неправильно встановлено всі обставини справи, що мають значення, не надано оцінки доказам, порушені норми процесуального права та неправильно застосовані норми матеріального права.
Апелянт зазначає, що договір факторингу № 2018109-02 від 28 вересня 2018 року, який укладений між ПАТ «УкрСиббанк» та ТзОВ «Фінансова компанія «Укрфінстандарт» та договір відступлення права вимоги за договором іпотеки від 28 вересня 2018 року, укладений між ПАТ «УкрСиббанк» та ТзОВ «Фінансова компанія «Укрфінстандарт», посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Павлінським В.Д., зареєстровано в реєстрі за №3155, згідно якого відступлено право вимоги за договором іпотеки N° 13386 від 14 лютого 2008 року, який було укладено між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 є дійсний.
ОСОБА_2 не оскаржувала договір відступлення права вимоги за договором іпотеки від 28 вересня 2018 року, укладений між ТзОВ «Фінансова компанія «Укрфінстандарт» та ОСОБА_1 , згідно якого відступлено право вимоги за договором іпотеки N° 13386 від 14 лютого 2008 року, який було укладено між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 .
Правомірними є рішення приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу Павлінського В.Д. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 43251835 від 28 вересня 2018 року та реєстрація в розділі актуальна інформація про державну реєстрацію іпотеки, номер запису про іпотеку: 28144650 (спеціальний розділ) в Державного реєстрі речових прав на нерухоме майно, відомості про суб`єкта іпотекодержателя ОСОБА_1 на об`єкт нерухомості: нежилі будівлі, загальною площею 110,20 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 .
ОСОБА_2 не оскаржувала акт державного виконавця про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу від 30.03.2021 року. Цей акт є чинним і на його підставі приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Душинською Н.В. видано свідоцтво 05.11.2021 року, яким посвідчено, що ОСОБА_1 належить на праві власності майно, що складається: виробнича будівля цегляна, літ. «А», сарай цегляний літ. Г, гаражі цегляні літ. Б.Д., криниця №1, ворота №2, огорожа №3, загальною площею 110,20 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Право власності ОСОБА_1 на зазначені нежитлові будівлі набуте нею з дотриманням норм ЦК України, Законів України «Про іпотеку», «Про виконавче провадження», «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» та інших нормативних актів.
Мотивувальна частина
Обставини справи, встановлені судом першої та апеляційної інстанцій
Рішенням від 26 червня 2014 року Шевченківський районний суд м. Чернівців у справі № 727/2041/14 позов ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості задовольнив. Стягнув у солідарному порядку з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором від 14 лютого 2008 року № 11298759000 у розмірі 147 743,11 доларів США, що за курсом НБУ станом на 25 лютого 2014 року становило 1 335 257,91 гривень, заборгованість зі сплати пені за порушення термінів повернення кредиту та процентів за кредитом у розмірі 3 398,00 доларів США, що за курсом НБУ станом на 25 лютого 2014 року становило 30 710,11 гривень. Стягнув з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «УкрСиббанк» судовий збір у сумі 3 654,00 гривень, кошти за розміщення оголошення у пресі про виклик відповідачів до суду в сумі 250,00 гривень (т. 1, а. с. 188–190).
08 липня 2014 року на виконання зазначеного рішення суду Шевченківський районний суд м. Чернівці видав виконавчий лист.
09 вересня 2016 року старший державний виконавець Чернівецького міського ВДВС ГТУЮ у Чернівецькій області Марко В. М. відкрив виконавче провадження щодо виконання вказаного виконавчого листа № 727/2041/14 від 08 липня 2014 року, про що прийняв постанову про відкриття виконавчого провадження (ВП № 52184120).
28 вересня 2018 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «ФК «Укрфінстандарт» укладено договір факторингу № 2018/09-2, згідно з умовами якого до ТОВ «ФК «Укрфінстандарт» перейшло право вимоги за договором про споживчий кредит від 14 лютого 2008 року № 11298759000.
Також 28 вересня 2018 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «ФК «Укрфінстандарт» укладено договір відступлення права вимоги за договором іпотеки, згідно з яким відступлено право вимоги за договором іпотеки від 14 лютого 2008 року, який укладено між ПАТ «УкрСиббанк» та  ОСОБА_2 
28 вересня 2018 року між ТОВ «ФК «Укрфінстандарт» та ОСОБА_1 укладено договір відступлення права вимоги за кредитним договором від 14 лютого 2008 року № 11298759000, укладеним між ОСОБА_2 та ПАТ «УкрСиббанк» (т. 1, а. с. 159).
Відповідно до 1.1 вказаного договору Цедент (ТОВ «ФК «Укрфінстандарт») передав, а Цесіонарій ( ОСОБА_1 ) прийняла право вимоги за кредитним договором від 14 лютого 2008 року № 11298759000, укладеним між ОСОБА_2 та ПАТ «УкрСиббанк», кредитором за яким є Цедент, на підставі договору факторингу від 28 вересня 2018 року № 2018/09-2, у межах боргу, на загальну суму 240 112,09 доларів США. Також на виконання умов вказаного договору Цедент передав Цесіонарію оригінали договору про надання кредиту та інші документи, що підтверджують право вимоги за кредитним договором.   
Також 28 вересня 2018 року між ТОВ «ФК «Укрфінстандарт» та ОСОБА_1 укладено договір відступлення права вимоги за договором іпотеки від 14 лютого 2008 року, укладений з ОСОБА_2 .
Ухвалою від 23 грудня 2019 року Шевченківський районний суд м. Чернівці задовольнив заяву ОСОБА_1 про заміну сторони виконавчого провадження у справі № 727/2041/14 за позовом ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості. Замінив стягувача ПАТ «УкрСиббанк» на його правонаступника ОСОБА_1 у виконавчому провадженні № 52184120, відкритому на виконання виконавчого листа, виданого 08 липня 2014 року Шевченківським районним судом м. Чернівці у справі № 727/2041/14 (т. 1, а. с. 96–99).
Відповідно до акта про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу від 30 березня 2021 року спірне нерухоме майно, а саме нежитлові будівлі, які складаються з виробничої цегляної будівля літ. «А», цегляного сараю літ. «Г», цегляних гаражів літ. «Б» та «Д», криниці № 1, воріт № 2, огорожи № 3, загальною площею 110,20 кв. м, що належать ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 14 лютого 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Новосельською І. Л. за реєстровим № 614, передано у власність іпотекодержателю ОСОБА_1 за початковою ціною 2 114 900,00 гривень, що станом на 30 березня 2021 рік за курсом НБУ становило 75 614,77 доларів США, шляхом заліку своїх забезпечених вимог у рахунок ціни майна (т. 1, а. с. 99, 100).
На підставі зазначеного акта про передачу майна приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Душинська Н. В. видала свідоцтво від 05 листопада 2021 року, яким посвідчила, що ОСОБА_1 належить на праві власності спірні нежитлові приміщення (т. 1, а. с. 102).
На підставі свідоцтва від 05 листопада 2021 року зареєстровано за ОСОБА_1 право власності на спірні нежитлові будівлі.
Постановою від 06 травня 2021 року Чернівецький апеляційний суд у справі № 727/11945/19, яку було залишено без змін постановою Верховного Суду від 01 грудня 2021 року, позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ТОВ «ФК «Укрфінстандарт» про визнання недійсним договору відступлення права вимоги задовольнив частково. Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 22 січня 2021 року в частині визнання недійсними договору факторингу та договору відступлення права вимоги, укладених між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «ФК «Укрфінстандарт», скасування рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та реєстрацію права іпотеки змінив у мотивувальній частині. Рішення у частині відмови у задоволенні позову про визнання недійсним договору відступлення права вимоги від 28 вересня 2018 року, укладеного між ТОВ «ФК «Укрфінстандарт» та ОСОБА_1 , скасував. Визнав недійсним договір відступлення права вимоги від 28 вересня 2018 року, укладений між ТОВ «ФК «Укрфінстандарт» та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Павлінським В. Д., зареєстрований у реєстрі за № 3159, згідно з яким відступлено право вимоги за кредитним договором від 14 лютого 2008 року № 11298759000 (після реструктуризації № 11298759001), укладеним між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 . В іншій частині залишив без змін (т. 1, а. с. 132–146).
Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови
Заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи з наступного.
Відповідно до частин першої, другої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не надано відомостей відносно того, чи було придбане спірне приміщення за кредитні кошти, що унеможливлює вирішення судом питання щодо правомірності виселення відповідачки ОСОБА_2 зі спірного приміщення, оскільки, у разі якщо таке приміщення не було придбано за кредитні кошти, то позивачка ОСОБА_1 зобов`язана забезпечити відповідача ОСОБА_2 іншим житлом для проживання останньої.
Колегія суддів вважає такі висновки суду першої інстанції помилковими, враховуючи наступне. 
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).                        
Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Згідно зі статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі – Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) як джерело права.
Стаття 8 Конвенції закріплює право кожного на повагу до його приватного і сімейного життя, житла, і до таємниці кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права інакше, ніж згідно із законом і коли це необхідно в демократичному суспільстві в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.
Концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» – це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 25 вересня 1996 року).
Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві».
Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах, а також закон має передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Щоб захистити особу від свавілля, недостатньо забезпечити формальну можливість мати змагальне провадження для оскарження застосування положення закону в її справі. Якщо ухвалене в результаті судове рішення не містить обґрунтування або доказової бази, виникле втручання у гарантоване Конвенцією право може стати непередбачуваним та, як наслідок, не відповідати вимозі законності.
Крім того, втручання в право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, ЄСПЛ надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (рішення в справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, який вимагає дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи. При цьому необхідно враховувати, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар.
Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції.
Так, стаття 41 Конституції України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно з частинами першою, другою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
За змістом частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Відповідно до частини першої статті 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.
Захист права власності - це сукупність передбачених законом цивільно-правових засобів, які, по-перше, гарантують нормальне господарське використання майна (тобто вони забезпечують захист відносин власності в їх непорушеному стані), по-друге, - застосовуються для поновлення порушених правовідносин власності, для усунення перешкод, що заважають їх нормальному функціонуванню, для відшкодування збитків, які заподіяні власнику.
Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
З урахуванням наведених положень законодавства власник має право вимагати захисту свого права і від особи, яка перешкоджає йому користуватися і розпоряджатися своїм майном, тобто може звертатися до суду з негаторним позовом. Позивачем за негаторним позовом може бути власник або титульний володілець, у якого перебуває річ і щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень користування або розпорядження, а відповідачем - лише та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження річчю.
Подібний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду  від 30 липня 2019 року в справі № 926/3881/17, від 23 червня 2022 року в справі № 490/7050/19 (провадження № 61-5389св21).
Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням у приватну сферу особи, порушенням права на повагу до житла.
З огляду на усталену судову практику у таких спорах суд має з`ясувати обставини, чи пред`явлення такого позову, фактично про виселення осіб, є необхідним у демократичному суспільстві, чи відповідає таке втручанням у право особи на повагу до її житла нагальній суспільній необхідності, чи є воно співрозмірним із переслідуваною законною метою. Зокрема, суд мав з`ясувати, чи є законним право особи (осіб) на зайняття приміщення, про припинення якого заявлені вимоги, чи є це приміщення єдиним приміщенням, яке вони використовують як житло, та обґрунтувати у судовому рішенні співрозмірність такого заходу у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 , посилалась на те, що вона набула право власності на спірні нежитлові приміщення у встановленому законодавством порядку, а відповідач продовжує використовувати спірне нерухоме майно та відмовляється його звільняти, чим порушує її право на вільне володіння та користування цим майном, тому просила виселити ОСОБА_2 із вказаного приміщення.
Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 , на підставі договору купівлі-продажу від 14 лютого 2008 року належало нерухоме майно, а саме нежилі будівлі: виробнича будівля цегляна - літ. «А», сарай цегляний - літ. «Г», гаражі цегляні літ. «Б.Д.», криниця - №1, ворота - №2, огорожа - №3, загальною площею 110,20 кв.м., яке знаходиться по АДРЕСА_1 .
Рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівців від 26 червня 2014 року, стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «УкрСиббанк» суму боргу за договором про надання споживчого кредиту №11298759000 від 14 лютого 2008 року в розмірі 147 743 доларів США 11 центів, що за курсом НБУ станом на 25 лютого 2014 року становить 1 335 257 грн 91 коп.; стягнуто заборгованість по сплаті пені за порушення термінів повернення кредиту та процентів за кредит в розмірі 3 398 доларів США, що за курсом НБУ станом на 25 лютого 2014 року становить 30 710 гривень 11 коп.; вирішено питання про судові витрати. 09 вересня 2016 року було відкрито виконавче провадження.
28 вересня 2018 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінстандарт» було укладено договір факторингу №2018/09-2, згідно умов якого до ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінстандарт» перейшло право вимоги за договором про споживчий кредит №11298759000 від 14 лютого 2008 року. Цього ж дня, між ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінстандарт» та ОСОБА_1 було укладено договір відступлення права вимоги за кредитним договором №11298759000 від 14 лютого 2008 року, укладеним між ОСОБА_2 та ПАТ «УкрСиббанк».
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівців від 23 грудня 2019 року замінено стягувача ПАТ «УкрСиббанк» на його правонаступника – ОСОБА_1 у виконавчому провадженні №52184120, відкритому на виконання виконавчого листа, виданого 08 липня 2014 року Шевченківським районним судом м. Чернівці у справі №727/2041/14-ц.
Процедура передачі державним виконавцем стягувачу нереалізованого на прилюдних торгах арештованого майна боржника в рахунок погашення його боргу оформлюється шляхом прийняття державним виконавцем постанови та складення акту про передачу майна стягувачу, які можуть вважатися юридичними фактами, правочином, що є законною підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до акту про передачу майна стягувачу, в рахунок погашення боргу, від 30 березня 2021 року, нерухоме майно, а саме нежилі будівлі: виробнича будівля цегляна - літ. «А», сарай цегляний - літ. «Г», гаражі цегляні літ. «Б.Д.», криниця - №1, ворота - №2, огорожа - №3, загальною площею 110,20 кв.м., якф знаходяться по АДРЕСА_1 , що належать ОСОБА_2 , на підставі договору купівлі-продажу від 14 лютого 2008 року передається у власність іпотекодержателю ОСОБА_1 за початковою ціною 2 114 900 гривень, що станом на 30 березня 2021 рік за курсом НБУ становить 75 614 доларів США 77 центів, шляхом заліку своїх забезпечених вимог в рахунок ціни майна.
На підставі свідоцтва від 05 листопада 2021 року за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на нежитлові будівлі, загальною площею 110,20 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 . 
Постановою Верховного Суду від 4 грудня 2024 року скасовано постанову Чернівецького апеляційного суду від 14 березня 2024 року та направлено справу на новий апеляційний розгляд. У постанові Верховний Суд зазначив про необхідність встановлення таких обставин: встановити, що спірне нежитлове приміщення використовується відповідачем та членами його сім`ї для проживання; встановити, що спірне приміщення є придатним для проживання; встановити, що відповідач проживає в ньому протягом тривалого часу, а саме з 2008 року; встановити чи має відповідач інше житло для проживання.
На виконання зазначених вище вимог судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідно до витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у ОСОБА_2 та її доньки відсутнє будь-яке нерухоме майно.
Також, згідно з відповіді ПП «Ремжитлосервіс» встановлено, що за вищевказаною адресою фактично проживає ОСОБА_2 з сім`єю, яка складається із п`яти осіб, та надано акт обстеження. Згідно акту обстеження від 24 лютого 2025року за № 26 встановлено, що ОСОБА_2 , 1958 року народження, разом з донькою ОСОБА_4 , 1997 року народження, онуками ОСОБА_5 , 2018 року народження та ОСОБА_6 , 2020 року народження, а також зятем ОСОБА_7 , 1987 року народження, фактично проживають без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 . 
Зазначені вище документи з наявною інформацією підтверджують, що ОСОБА_2 з 2008 року по даний час проживає разом зі своєю сім`єю по АДРЕСА_1 , а також в неї відсутнє будь-яке нерухоме майно.
Разом з тим, відповідно до технічного висновку про результати технічного обстеження конструкції нежилої будівлі по АДРЕСА_1 щодо можливості переведення під житловий будинок зазначено, що обстеження приміщення по наявному складу функціональної спрямованості не відповідають найменуванню «не жила виробнича будівля» а експлуатуються як житлові. Також вказано, що будинок вже використовується для постійного проживання сім`ї, є наявні підстави переведення із нежитлового фонду у житловий.
Крім цього, із технічного паспорта на вказану будівлю, яка знаходиться по АДРЕСА_1 від 12 лютого 2019 року встановлено, що вона складається з веранди, житлової кімнати № 1, коридору, сходинкової клітки, санвузла, коридору, їдальні, кухні, житлової кімнати № 2, житлової кімнати № З, на 2-му поверсі сходинкової клітки, санвузла, передпокою, житлової кімнати № 1, житлової кімнати № 2, коридору житлової кімнати № 3.
Суд вважає, що права позивачка, як власника нерухомого майна, підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання.
Долучені до матеріалів справи позивачем докази не спростовують доводів відповідача про те, що спірне приміщення є єдиним його житлом.
Враховуючи, що спірні приміщення є для відповідача «житлом», вона там проживає протягом тривалого часу, а саме з 2008 року та придбала це приміщення саме як «житло», іншого житла не має, колегія суддів не вбачає підстав для виселення відповідача із нежитлової будівлі, загальною площею 110,20 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 . І саме з цих підстав, слід відмовити в позові.
Суд першої інстанції вищенаведене не врахував, а тому мотивувальну частину рішення суду слід змінити, виклавши її в редакції цієї постанови.
Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги 
Відповідно до п. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, а тому мотивувальна частина рішення суду першої інстанції підлягає зміні з викладенням її в редакції цієї постанови.
Керуючись ст. ст. 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Змінити мотивувальну частину рішення Шевченківського районного суду м.Чернівців від 14 грудня 2023 року, виклавши її в редакції цієї постанови.
У решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Дата складання повного тексту постанови – 04 квітня 2025 року.
Головуючий                                                 М.І. Кулянда 
Судді:                                                          О.О. Одинак 
                                                               Н.Ю. Половінкіна