ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 травня 2025 року
м. Харків
справа № 639/3046/24
провадження № 22ц/818/905/25
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого -        Пилипчук Н.П.,
суддів -                 Маміної О.В., Тичкової О.Ю.,
учасники справи:
позивач – Акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк»,
відповідачка – ОСОБА_1 ,
розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 , на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 05 серпня 2024 року в складі судді Єрмоленко В.Б.
в с т а н о в и в:

У травні 2024 року Акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позовна заява мотивована тим, що 04 лютого 2015 року між ПАТ «Банк Ренесанс Капітал» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 26258019766192, у відповідності до умов якого останній видано кредитку картку з кредитним лімітом в сумі 10 000,00 грн, який пізніше збільшено до 48 642,00 грн. 
Згідно умов договору ОСОБА_1 зобов`язалася щомісяця та у визначені строки здійснювати погашення частини суми заборгованості та проценти за користування кредитом. 
19 липня 2016 року ПАТ «Банк Ренесанс Капітал» припинило діяльність шляхом приєднання до Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк», який є правонаступником усіх прав та зобов`язань ПАТ «Банк Ренесанс Капітал».
Зазначило, що у порушення умов кредитного договору ОСОБА_1 зобов`язання належним чином не виконує, в результаті чого станом на 31 березня 2024 року має заборгованість в розмірі 71 630,81 грн, з яких: 47 280,50 грн - заборгованість за кредитом; 24 350,31 грн - заборгованість за процентами. 
Просило стягнути з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість у сумі 71 630,81 грн та судовий збір в розмірі 2422,40 грн.
Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 05 серпня 2024 року позовну заяву Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» - задоволено, стягнуто з   ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» заборгованість за кредитним договором №26258019766192 від 04 лютого 2015 року у розмірі 71 630,81 грн, з яких: 47 280,50 грн- заборгованість за кредитом; 24 350,31 грн - заборгованість за процентами; стягнуто з   ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» витрати зі сплати судового збору у розмірі 2422,40 грн.
Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 через свого представника подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити або повернути справу на новий розгляд до суду першої інстанції, дослідити докази по справі в повному обсязі, вирішити питання щодо судових витрат та вирішити питання про поворот виконання рішення суду першої інстанції.
Апеляційна скарга мотивована тим, що її не було повідомлено належним чином про розгляд справи, у зв`язку з чим вона була позбавлена можливості надати суду докази щодо оплати кредиту, навести свої заперечення проти позовних вимог, а також заявити про застосування позовної давності до вимог позивача. Зазначила, що позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення кредиту, який був повернутий за рахунок поповнення банківської картки шляхом внесення грошових коштів на рахунок позивача, стягнення відбулося після спливу позовної давності. Надані банком докази не містять підпису. Нібито направлена на її адресу письмова вимога (повідомлення) вих.№ KHO-44.2.2/196 31.03.2024, направлена рекомендованим листом не була їй вручена, а причиною цього стало не зазначення у поштовому відправленні її номеру телефону, хоча номер телефону позивачу відомий. Суд не мав змоги оцінити наявні у неї докази сплати на користь банку погашення кредитної заборгованості, що підтверджується наявними чеками та квитанціями про перерахунок на користь позивача грошових коштів за період з 2015 року по січень 2022 року. Загальна сума цих виплат на користь банку становить за 2015 рік - 5717 грн, за 2016 рік - 14751 грн, за 2017 рік - 13132 грн, за 2018 рік - не менше ніж 11094 (деякі квитанція вицвіли з часом); за 2019 рік - не менше ніж 11117 грн (деякі квитанції - 7 шт., не читабельні, вигоріла термофарба); за 2020 рік - не менше ніж 11834 грн (дві квитанції вигоріли); 2021-2022 роки - 31295 грн, а усього на загальну суму не менше ніж 98940,00 грн. Вказала, що кредитний договір укладено нею на вкрай невигідних для неї умовах під впливом тяжких обставин (під час хвороби). Вважала, що позивачем не доведено існування заборгованості з боку відповідачки, оскільки у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази відступлення первісним кредитором прав вимоги за договором з відповідачкою (на якій саме правовій підставі було здійснено заміну кредитора). Вважала, що відсутні докази розміру заборгованості, який був переданий від кредитора до нового кредитора, дозволу на договірне списання за рахунок кредитних коштів нею не надавалося. Зазначила, що суд порушив її право на розгляд справи третейським судом, як це зазначено в умовах договору. Посилалася на те, що право кредитодавця нараховувати відсотки за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені нормою частини другої статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

24 грудня 2024 року за допомогою системи «Електронний суд» Акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк» подало до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу, в якому вважало рішення суду законним, а апеляційну скаргу необґрунтованою. При цьому зазначило, що протягом дії договору відповідач користувався кредитними коштами, неодноразово здійснював операції покупки через POS-термінал, отримував готівкові кошти, що підтверджується випискою з особового рахунку. Умовами Пропозиції також чітко передбачено, що банк має право з огляду на кредитну історію відповідача протягом дії договору карткового рахунку, змінювати строк користування овердрафтом та ліміт овердрафту у межах, визначених згідно з попереднім пунктом Пропозиції з повідомленням мене про це у спосіб, визначений Умовами. Таким чином, банком було використане таке право та строк користування овердрафтом було змінено до 31.03.2024 року (направлення досудової вимоги). За змістом апеляційної скарги відповідач намагається ввести суд в оману щодо його необізнаності умов та строків кредитування, що спростовується змістом самої заяви на приєднання до ДКБО. Здійснюючи фактичне користування кредитними коштами протягом 8 років, не заявляючи про будь-які незгоди чи заперечення проти умов кредитування, відповідач поводить себе недобросовісно та намагається нанести позивачу збитки.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 02 грудня 2024 року відповідно до вимог ч.1 ст.369 ЦПК України розгляд справи призначено без повідомлення (виклику) учасників справи.
Судова колегія, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно задовольнити частково, рішення суду – скасувати.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачка належним чином не виконувала умови кредитного договору, внаслідок чого утворилася заборгованість, яка підлягає стягненню з відповідачки на користь кредитора.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 04 лютого 2015 року між ПАТ «Банк Ренесанс Капітал» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 26258019766192, шляхом підписання Пропозиції укласти Договір карткового рахунку та договір страхування (оферта) №26258019766192, за умовами якого відповідачці видано кредитку картку з кредитним лімітом в сумі 10 000,00 грн, зі строком дії 60 місяців, процентна ставка за користування овердрафтом в пільговий (грейс) період 0,0001 %, процентна ставка за користування овердрафтом не в межах пільгового (грейс) періоду 46% річних, процентна ставка за користування несанкціонованим овердрафтом 46 % річних (а.с.10 зворот). 
Також ОСОБА_1 підписано Загальні умови договорів кредитування, відкриття та ведення рахунків від 04 лютого 2015 року (а.с.11-12)
На підтвердження факту надання кредиту та користування кредитними коштами банком до позовної заяви долучено виписку/особовий рахунок за період з 04 лютого 2015 року по 31 березня 2024 року (а.с.24-29).
З довідки про збільшення кредитного ліміту вбачається, що станом на 03 березня 2022 року кредитний ліміт становив 48 642,00 грн (а.с.19 зворот).
Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитом ОСОБА_1 станом на 31 березня 2024 року має заборгованість за кредитним договором в розмірі 71 630,81 грн, з яких 47 280,50 грн – заборгованість за кредитом; 24 350,31 грн – заборгованість за процентами (а.с.20-23).
Акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк» звернувся з досудовою вимогою № КНО-44.2.2/196 від 30 березня 2024 року до ОСОБА_1 , в якій вимагав виконати зобов`язання перед банком щодо погашення заборгованості в загальному розмірі 71 630,81 грн (а.с.17-19).
До суду апеляційною інстанції ОСОБА_1 надано наступні квитанції про сплату нею грошових коштів в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 26258019766192 від 04 лютого 2015 року: від 27.08.2015 року на суму 180 грн., від 25.05.2015 року на суму 571 грн, від 29.07.2015 року на суму 175 грн., від 28.09.2015 року на суму 712 грн.,28.08.2015 року на суму 710 грн., від 26.10.2015 року на суму 788 грн., від 26.12.2015 року на суму 900 грн., від 26.02.2016 року на суму 870 грн, від 27.04.2018 року на суму 1040 грн., 27.04.2016 року на суму 865 грн., від 27.01.2016 року на суму 865 грн., від 28.10.2016 року на суму 1370 грн., від 08.09.2015 року на суму 75 грн., від 27.12.2016 року на суму 1686 грн., від 29.11.2016 року на суму 1605 грн, від 26.02.2017 року на суму 1463, 41 грн., від 24.01.2017 року на суму 1486, 88 грн., від 25.04.2017 року на суму 1154 грн., від 23.03.2017 року на суму 1480 грн., від 26.07.2017 року на суму 1106 грн., від 19.05.2017 року на суму 1145 грн., 25.09.2017 року на суму 1036 грн., від 29.08.2017 року на суму 1043 грн., від 26.12.2017 року на суму 1065 грн., від 02.04.2018 року на суму 994 грн., від 26.03.2018 року на суму 1058 грн., від 22.01.2016 року на суму 1082 грн., від 26.05.2018 року на суму 1000 грн., від 28.04.2018 року на суму 1050 грн. від 27.08.2018 року на суму 1444 грн., від 27.12.2018 року на суму 1495 грн., від 29.03.2019 року на суму 1373 грн., від 21.02.2019 року на суму 1440 грн., від 20.01.2019 року на суму 1425 грн., від 27.01.2019 року на суму 1452, 50 грн. від 30.11.2020 року на суму 2010 грн., від 30.10.2020 року на суму 1470 грн., 28.12.2020 року на суму 2555 грн., від 28.08.2021 року на суму 1320 грн., від 30.07.2020 року на суму 955 грн., від 29.09.2020 року на суму 1390 грн., від 26.02.2021 року на суму 2440 грн., від 30.03.2021 року на суму 150 грн., від 28.01.2021 року на суму 2500 грн., від 30.03.2021 року на суму 2240 грн., від 18.06.2021 року на суму 2550 грн., від 30.07.2021 року на суму 2800 грн., від 30.09.2021 року на суму 2715 грн., від 29.11.2021 року на суму 2700 грн., від 27.08.2021 року на суму 2650 грн., від 09.10.2021 року на суму 2700 грн. від 22.12.2021 року на суму 2650 грн., від 28.01.2022 року на суму 2700 грн., про здійснені нею платежі на виконання кредитних зобов`язань.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що її не було належним чином повідомлено про розгляд справи.
Відповідно до частини восьмої статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: 1) день вручення судової повістки під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Відповідно до п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
Як вбачається з матеріалів справи ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Харкова від 30 травня 2024 року відкрито спрощене провадження у справі, вирішено проводити розгляд справи за правилами позовного провадження без виклику сторін.
Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 не отримувала з суду першої інстанції повідомлення про розгляд справи, оскільки повідомлення, яке направлялося на адресу відповідачки повернулося до суду із відміткою «за закінченням терміну зберігання» (а.с.38-39), що не свідчить про відмову відповідачки від одержання повідомлення чи про її незнаходження за адресою, повідомленою суду.
Отже, колегія суддів вважає, що відповідачка у справі не була належним чином повідомлена про розгляд справи судом першої інстанції.
За таких умов, оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню у зв`язку з порушенням норм процесуального права з ухваленням нового судового рішення.
При ухваленні нового судового рішення по суті спору апеляційний суд виходить з наступного.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (стаття 509 ЦК України).
Відповідно до статей 526, 530, 610, частини першої статті 612 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).
Згідно зі статтею 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.
Акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк» є правонаступником Акціонерного товариства «Банк Ренесанс Капітал», про що свідчить детальна інформація про юридичну особу, позивач є правонаступником його прав, у тому числі права на стягнення заборгованості за кредитним договором, укладеним між АТ «Банк Ренесанс Капітал» і ОСОБА_1 .
Отже, право вимоги заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором №26258019766192 від 04 лютого 2015 року перейшло до Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк». У зв`язку з чим доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими.
Під час розгляду справи встановлено, що кредитний договір № 26258019766192 від 04 лютого 2015 року підписано відповідачкою та містить інформацію про суму кредиту, зокрема кредитний ліміт в розмірі 10 000,00 грн, який в подальшому було збільшено до 48 642,00 грн, мету кредиту, умови та порядок видачі, строк їх повернення, погашення, розмір відсоткової ставки (річної), договір підписано сторонами, сторони досягли домовленості з усіх істотних умов договору, на момент укладення договору позичальниця не заявляла додаткових вимог щодо умов кредитного договору та в подальшому частково виконувала його умови, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним й відповідало їхній внутрішній волі.
Однак, отримавши від банку кредитні кошти, в порушення умов виконання кредитного договору ОСОБА_1 , свої зобов`язання по поверненню кредиту і сплаті процентів за користування грошима належним чином не виконала.
ОСОБА_1 отримувала кредитні кошти, користувалася ними та частково виконувала зобов`язання щодо їх повернення, що підтверджується випискою по рахунку, яка є первинним документом та підтверджує здійснені по банківському рахунку операції. У зв`язку з чим доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими.
За вказаних обставин, колегія суддів вважає, що матеріали справи в своїй сукупності свідчать про те, що відповідачка отримала кредит за договором № 26258019766192 від 04 лютого 2015 року, проте не виконала взяті на себе зобов`язання та в добровільному порядку у строки, передбачені кредитним договором, отримані в кредит кошти в повному обсязі не повернула, тому наявні підстави для стягнення з неї на користь позивача заборгованість за тілом кредиту.
Щодо відсотків за користування кредитними коштами колегія суддів виходить з наступного.
Так, сторони в кредитному договорі № 26258019766192 від 04 лютого 2015 року погодили, що за користування кредитними коштами процентна ставка за користування овердрафтом в пільговий (грейс) період 0,0001 %, процентна ставка за користування овердрафтом не в межах пільгового (грейс) періоду 46% річних, процентна ставка за користування несанкціонованим овердрафтом 46 % річних. Тобто, сторони обумовили у письмовому вигляді сплату процентів за користування кредитними коштами. 
Як вбачається з умов кредитного договору № 26258019766192 від 04 лютого 2015 року його укладено строком на 60 місяців, тобто до 04 лютого 2020 року.
В свою чергу кредитодавцем здійснювалось нарахування процентів за користування кредитом до 30 серпня 2023 року на загальну суму 24 350,31 грн.
При цьому з розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 04 лютого 2020 року, тобто закінчення дії строку кредитного договору, у ОСОБА_1 була відсутня заборгованість за відсотками, навпаки навіть наявна переплата в розмірі 768,93 грн.
В свою чергу ОСОБА_1 за період з 04 лютого 2020 року по 30 січня 2022 року були внесені кошти в рахунок погашення заборгованості, з яких 26 492,82 грн банком враховано для погашення заборгованості по відсотках за цей ж період.
Між тим, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною 2 статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Відповідна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 444/9519/12 (провадження №14-10цс18) від 28 березня 2018 року.
Як вбачається з кредитного договору строк його дії закінчився 04 лютого 2020 року, разом з чим закінчився і строк кредитування, тож починаючи з 04 лютого 2020 року банк не мав права нараховувати відсотки, передбачені кредитним договором, отже, вимоги позивача у цій частині задоволенню не підлягають. Після цих дат права та інтереси позивача забезпечені частиною 2 статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Також з розрахунку заборгованості та виписки/особового рахунку ОСОБА_1 вбачається, що банком неправомірно зараховано в рахунок погашення відсотків на загальну суму 27 261,75 грн (768,93 + 26 492,82), яка підлягає відніманню з заборгованості за кредитом.
Таким чином стягненню з ОСОБА_1 на користь АТ «ПУМБ» підлягає заборгованість за кредитним договором в розмірі 20 018,75 грн ((47 280,50 грн тіло кредиту – 27 261,75 грн сплачені відсотки).
Твердження ОСОБА_1 про неврахування банком сплачених нею грошових коштів за наданими нею до суду апеляційної інстанції квитанціями за період з 2015 року по 2022 рік, колегія суддів вважає необґрунтованими та такими, що спростовуються матеріалами справи, зокрема розрахунком заборгованості та випискою по рахунку, з яких вбачається, що кредитором були враховані усі платежі відповідачки. З вказаних документів також вбачається, що до жовтня 2016 року ОСОБА_1 заборгованості за відсотками не мала та за цей період банк не здійснював розрахунок заборгованості, станом на жовтень 2016 року у ОСОБА_1 була наявна заборгованість за тілом кредиту, тому надані нею квитанції за період з 2015 року по жовтень 2016 року колегія суддів до уваги не приймає. Також колегія суддів бере до уваги те, що ОСОБА_1 була видана саме кредитна картка з відповідним кредитним лімітом, якою позичальниця активно користувалася та знімала кредитні кошти до січня 2022 року. 

Щодо подання ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції заяви про застосування строку позовної давності, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) введено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Було запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, було введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина. Строк карантину неодноразово продовжувався.
Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». 
У пункті 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).
Постановою Кабінету Міністрів України № 651 від 27 червня 2023 року «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.
Разом з тим, з 24 лютого 2022 року дотепер в України діє воєнний стан, підставами якого є Указ Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затверджений Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX (з наступними змінами).
Законом України від 15 березня 2022 року №2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» розділ "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України доповнено пунктом 19, відповідно до якого у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259 (позовна давність), 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Вказаний Закон набрав чинності 17 березня 2022 року.
Наведене свідчить, що законодавцем з метою забезпечення визначеного Конституцією України права на доступ до суду передбачено продовження на період дії воєнного стану строку, протягом якого особа може реалізувати своє право на звернення до суду з метою захисту своєї прав та інтересів.
За таких обставин, перебіг строку позовної давності у рамках даної справи продовжений у порядку пункту 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.
Так, враховуючи запровадження карантину, що діяв з квітня 2020 року до 30 червня 2023 року, та дію зараз у державі режиму воєнного стану, строк позовної давності для вимоги позивача про стягнення заборгованості за кредитним договором від 04 лютого 2015 року, строк дії якого закінчився 04 лютого 2020 року на дату подачі позову (28 травня 2024 року) не сплив.

Доводи ОСОБА_1 про те, що кредитний договір укладено нею на вкрай невигідних для неї умовах під впливом тяжких обставин (під час хвороби), колегія суддів до уваги не приймає, виходячи з наступного.
За змістом частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.
Тлумачення частини першої статті 233 ЦК України дає підстави для висновку, що умовами визнання правочину недійсним є: а) наявність тяжкої обставини, що «змусила» особу вчинити правочин; б) те, що цей правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах. Для визнання правочину недійсним на підставі частини першої статті 233 ЦК України необхідна сукупність вказаних умов.
Всупереч вказаним положенням ЦК України, ОСОБА_1 не доведено, які саме «вкрай невигідні умови» були закладені в публічний стандартний договір банківської установи і яким чином банк скористався тяжкими для неї обставинами.
Не надано відповідачкою доказів на підтвердження того, що була вимушена отримати кредит у банку саме на своє лікування, враховуючи те, що з виписки на МСЕК з історії хвороби № 42360 ОСОБА_1 вбачається, що остання знаходилась на спостереженні інституту з травня 2017 року. Тобто кредитний договір укладений набагато раніше. Тому матеріали справи та встановлені судом обставини не дають підстав вважати, що дії ОСОБА_1 при укладенні спірного кредитного договору були обумовлені тяжкими обставинами, а також суперечили вимогам закону.
ОСОБА_1 зазначила, що суд порушив її право на розгляд справи третейським судом, як це зазначено в умовах договору, між тим, третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).
Посилання ОСОБА_1 на те, що надані банком докази не містять підпису, колегія суддів відхиляє, оскільки позовну заяву подано через підсистему «Електронний суд», а усі документи, що надійшли до суду через підсистему «Електронний суд», вважаються такими, що подані з використанням власного електронного підпису. Про це зазначив у своїй постанові від 11 вересня 2024 року Верховний Суд по справі №591/6212/23.
На підставі наведеного колегія суддів дійшла висновку, що у зв`язку з невідповідністю висновків суду встановленим обставинам справи, неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). 
Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
З наданої до суду апеляційної інстанції довідки до акту огляду МСЕК серії 12ААА № 972974 вбачається, що з 01 жовтня 2019 року ОСОБА_1 встановлено ІІ групу інвалідності, тому у відповідності до вимог Закону України «Про судовий збір» вона звільнена від сплати судового збору.
Оскільки позовні вимоги АТ «ПУМБ» задоволено частково на 27,95%, тому сплачений судовий збір за подачу позовної заяви в розмірі 677,06 грн необхідно компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Керуючись ст.ст.367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.376, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 , – задовольнити частково.
Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 05 серпня 2024 року – скасувати.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» заборгованість за кредитним договором № 26258019766192 від 04 лютого 2015 року в розмірі 20 018,75 грн.
Здійснити перерозподіл судового збору.
Компенсувати Акціонерному товариству «Перший Український Міжнародний Банк» за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, судовий збір у розмірі 677,06 грн за розгляд справи в суді першої інстанції.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий                                                                Н.П. Пилипчук

Судді                                                                        О.В. Маміна

                                                                               О.Ю. Тичкова