ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4880/25 Справа № 183/7994/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Оладенко  О. С. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2025 року                                 м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого судді                Агєєва О.В.,
суддів:        Космачевської Т.В., Халаджи О.В.,

розглянувши у письмовому провадженні без виклику сторін в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в м.Дніпро Дніпропетровської області цивільну справу №183/7994/24 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Токарєв Валентин Васильович, на заочне рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2024 року, ухвалене у складі судді Оладенко О.С., - 

ВСТАНОВИВ:

У липні 2024 року ТОВ «Споживчий центр» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
В обґрунтування позовних вимог зазначило, що 12.02.2024 між ТОВ «Споживчий центр» та відповідачем укладено кредитний договір №12.02.2024-100002566, на виконання умов якого позичальнику надано кредит у сумі 6 000,00 грн. строком на 70 днів, зі сплатою процентів у розмірі 1,35% за 1 день користування кредитом та комісії у розмірі 900 грн., а позичальник, відповідно, зобов`язався використати кредит на зазначені в Договорі цілі, забезпечити своєчасне повернення кредиту та процентів до дати, вказаній у Заявці, яка є невід`ємною частиною договору.
Позивач свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі надавши відповідачу обумовлену суму кредитних коштів. Відповідач свої зобов`язання за кредитним договором не виконав, у зв`язку із чим, станом на 21.04.2024 утворилась заборгованість у розмірі 12 570,00 грн., яка складається з наступного: 6 000,00 грн. – заборгованість по тілу кредиту; 5 670,00 грн. – проценти за користування кредитом; 900 грн. – комісія. 
Позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором №12.02.2024-100002566 від 12.02.2024 у розмірі 12 570 грн.

Заочним рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2024 року позов ТОВ «Споживчий центр» задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Споживчий центр» заборгованість за кредитним договором №12.02.2024-100002566 від 12.02.2024 у розмірі 12 570 грн., яка утворилася станом на 21.04.2024 та складається із наступного: 6 000,00 грн. – заборгованість по тілу кредиту; 5 670,00 грн. – проценти за користування кредитом; 900,00 грн. - комісія. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Споживчий центр» витрати по сплаті судового збору в сумі 2 422,40 грн.

Не погодившись з зазначеним рішенням, ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Токарєв В.В., подав апеляційну скаргу, у якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове - про відмову у задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що між позивачем та відповідачем зазначений договір не укладався, він не має юридичної сили, оскільки такий договір не завірений належним чином, відсутній підпис ОСОБА_2 (автентичний чи електронний). Заявлені позивачем суми процентів до стягнення не ґрунтуються на умовах договору і наданому самим же позивачем розрахунку, а тому не підлягають задоволенню.
Іншого належного розрахунку, який би узгоджувався з матеріалами справи, умовами договору, позивачем не надано, тобто позовні вимоги є недоведеними.
Разом з тим, позивачем не надано до суду первинних бухгалтерських документів відносно видачі кредиту та його часткового погашення, тому немає підстав вважати, що розмір заборгованості відповідача перед позивачем, а також суми відсотків, зазначені в розрахунку та довідці є правильними.
Також відсутні будь-які документи та докази, що підтверджують факт звернення позичальника до відповідача про дострокове погашення суми заборгованості.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «Споживчий центр» просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а позовні вимоги позивача задовольнити у разі скасування рішення.
Зазначає, між ТОВ «Споживчий центр» та відповідачем було укладено кредитний договір шляхом: 1) отримання/ознайомлення відповідача з Пропозицією про укладення кредитного договору (оферта) (кредитної лінії) від 12.02.2024 р.; 2) подання відповідачем Заявки кредитного договору №12.02.2024-100002566 (кредитної лінії) від 12.02.2024р.; 3) надсилання відповідачем Відповіді позичальника про прийняття пропозиції (акцепт) кредитного договору №12.02.2024-100002566 (кредитної лінії) від 12.02.2024р.
Таким чином, кредитний договір №12.02.2024-100002566 від 12.02.2024р. було укладено у електронній формі, яка законодавчо прирівнюється до письмової.
Стороною позивача документи, що складають кредитний договір підписувались електронним підписом. Стороною відповідача документи, що складають кредитний договір підписувались за допомогою одноразового ідентифікатора «E919», який надсилався у смс-повідомлені на номер, вказаний останньою, як фінансовий – 0681346223.
Відтак, відповідачем та позивачем було досягнуто згоди щодо усіх істотних умов правочину (кредитного договору), та підписано відповідачем одноразовим ідентифікатором, що підтверджується належними доказами. Вказані обставини відповідач не спростував належними та допустимими доказами.
Зазначає, що до суду першої інстанції було надано електронні докази в паперовій формі (роздруківка тексту заявки кредитного договору №12.02.2024-100002566, відповідь позичальника про прийняття пропозиції (акцент) кредитного договору 12.02.2024- 100002566), підписані одноразовим ідентифікатором «E919», які містить номер особистого електронного платіжного засобу відповідача, а саме, 5375-41XX-XXXX6383. Таким чином, електронний платіжний засіб відповідач зазначав самостійно в системі, інша інформація щодо рахунку відповідача у позивача відсутня, оскільки, зазначена інформація є банківською таємницею, якою володіє виключно Банк-емітент картки. 

Частиною 3 ст.3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.
Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до ч.3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.
Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Ціна у позову у даній справі складає 12 570,00 грн., що є меншим тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тому дану справу слід розглядати без повідомлення учасників справи. 

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга відповідача підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції – залишенню без змін, з наступних підстав.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною першою, другою та п`ятою стаття 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

З матеріалів справи вбачається, що 12 лютого 2024 року між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №12.02.2024-100002566 відповідно до заявки та підтвердження укладання кредитного договору (а.с.8-15).
Кредитний договір №12.02.2024-100002566 від 12.02.2024 укладений сторонами шляхом обміну електронними повідомленнями, а саме прийняття позичальником пропозиції кредитора про укладення кредитного договору (оферти).
Кредитний договір складається з таких електронних документів, які містять всі його істотні умови:
- пропозиція про укладення кредитного договору (оферти), розміщена на сайті кредитора;
- заявка сформована на сайті кредитора після ідентифікації позичальника, обрання ним конкретних умов та їх схвалення кредитором;
- відповідь позичальника про прийняття пропозиції (акцепт), сформована на сайті кредитора, та підписана позичальником за допомогою одноразового ідентифікатора (коду), отриманого позичальником в смс-повідомленні на номер телефону, вказаного при його ідентифікації на сайті.
Відповідач підтвердив, що ознайомлений і приймає умови кредитного договору (оферти), а також підтверджує, що однозначно та безумовно приймає (акцептує) пропозицію про укладення кредитного договору (оферти), невід`ємною частиною якої є заявка до кредитного договору №12.02.2024-100002566 від 12.02.2024, з яким він попередньо уважно ознайомилася. Акцептовані ним умови кредитного договору містяться у вказаних заявці та оферті.
Крім того, відповідач розумів, що підписує та укладає кредитний договір на вищевказаних умовах, підписуючи даний акцепт одноразовим ідентифікатором (код смс-повідомлення).
Для підписання і укладення цього правочину був введений код з смс-повідомлення, яке було направлено на номер телефону відповідача (а.с.15).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ТОВ «Споживчий центр» свої зобов`язання виконав, надавши ОСОБА_1 кредитні кошти у сумі 6 000,00 грн., але відповідач свої зобов`язання належним чином не виконав, внаслідок чого утворилася заборгованість за кредитним договором №12.02.2024-100002566 від 12.02.2024 у розмірі 12 570,00 грн., яка складається з наступного: 6 000,00 грн. – заборгованість по тілу кредиту; 5 670,00 грн. – проценти за користування кредитом (проценти нараховані за період з 12.02.2024 по 21.04.2024); 900,00 грн. - комісія. 

Апеляційний суд погоджується з такими висновками та зазначає наступне.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог діючого законодавства.
Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно ч.2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.
Згідно ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Відповідна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №444/9519/12 (провадження №14-10 цс 18) від 28 березня 2018 року.

Відповідно до ч.1 ст.1055 Цивільного кодексу України кредитний договір укладається у письмовій формі.
Згідно з ч.2 ст.207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його сторонами. Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.
Відповідно до ст.6 Закону України “Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг” №2664-III договір про надання фінансових послуг, якщо інше не передбачено законом, повинен містити підписи сторін.
Відповідно до ст.12 Закону "Про електронну комерцію" якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання в тому числі "електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом (абз.3 ч.1 ст.12). У свою чергу згідно з визначенням одноразового ідентифікатора, наведеного у п.6 ч.1 ст.3 Закону України "Про електронну комерцію" електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
Саме у такий спосіб було підписано кредитний договір №12.02.2024-100002566 від 12 лютого 2024 року.
Згідно з абз.2 ч.2 ст.639 Цивільного кодексу України якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.
При цьому у відповідності до ч.3 ст.11 Закону України "Про електронну комерцію" електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
При цьому принцип юридичної сили електронного правочину найбільш повно відображається у вимогах щодо форми правочину. Це підтверджується закріпленими на рівні міжнародних документів правовими нормами: ч.1 ст.8 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про використання електронних повідомлень у міжнародних договорах - повідомлення або договір не можуть бути позбавлені дійсності або позовної сили лише на тій підставі, що вони складені у формі електронного повідомлення; стаття 5 Типового закону про електронну торгівлю Комісії Організації Об`єднаних Націй з права міжнародної торгівлі - інформація не може бути позбавлена юридичної сили, дійсності або позовного захисту лише на тій підставі, що вона складена у формі повідомлення даних. Аналогічна норма міститься й у частині першій статті 8 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг": юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 31.08.2022 у справі №280/4456/20, від 09.02.2023 у справі №640/7029/19, від 09.06.2023 у справі №280/4461/20.

Отже, відповідач шляхом власноручного введення одноразового ідентифікатора, отриманого від позикодавця, прийняв публічну пропозицію (оферту) та підписав договір №12.02.2024-100002566 від 12 лютого 2024 року (здійснив акцепт пропозиції), тобто, договір вважається укладеним, у відповідності до ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію».
Відповідач не заперечує, що вказаний засіб зв`язку, а саме: номер телефону НОМЕР_1 належить йому, або що на час укладення спірних договорів він втратив вказаний засіб зв`язку, що може бути підтверджено відповідними засобами доказування. 
Крім того, саме цей номер телефону сторона відповідача вказує у апеляційній скарзі як такий, що належить відповідачу. 
Відповідачем не спростовано факт укладення ним вказаного вище кредитного договору та отримання кредитних коштів, зокрема, доказів відсутності у спірний період відкритої на його ім`я в банківській установі платіжної картки за №5375-41XX-XXXX-6383 та зарахування на рахунок 6 000,00 грн. 12 лютого 2024 року.
Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; встановивши укладення сторонами кредитного договору №12.02.2024-100002566 від 12 лютого 2024 року, строк користування кредитом за яким було погоджено на 70 днів, зобов`язавшись його повернути до 21 квітня 2024 року; встановивши неналежне виконання позичальником своїх зобов`язань з повернення кредитних коштів, - колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Споживчий Центр» за вказаним кредитним договором, станом на 21 квітня 2024 року, заборгованість у розмірі 12 570,00 грн., яка складається з наступного: 6 000,00 грн. – заборгованість по тілу кредиту; 5 670,00 грн. – проценти за користування кредитом; 900 грн. – комісія.
Зазначена вище заборгованість по процентам підтверджується також представленою позивачем довідкою-розрахунком про стан заборгованості, яка є арифметично правильною та не спростована відповідачем.
Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно ст.89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. 
Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Доводи, викладені в апеляційні скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст.89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. 

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд вважає, що підстав для скасування заочного рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2024 року, немає.

Відповідно до частин 1, 13 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
З огляду на висновок про залишення апеляційної скарги без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись статтями 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Токарєв Валентин Васильович, залишити без задоволення.
Заочне рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Судді: