ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова
Іменем України

26 березня 2025 року
м. Харків

справа № 642/2178/24
провадження № 22-ц/818/954/25

Харківський апеляційний суд у складі:
головуючого – Пилипчук Н.П.,
суддів – Маміної О.В., Мальованого Ю.М.,
за участю секретаря судового засідання: Львової С.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за позовом Харківської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених коштів, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в особі представника Залеської Анастасії Сергіївни, на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 14 жовтня 2024 року, ухвалене суддею Ольховським Є.Б., -

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2024 року Харківська міська рада звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених коштів.

В обгрунтування позову зазначає, що відповідач у період з 17 березня 2019 року по 14 липня 2021 року не сплачував плату за користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 з кадастровим номером 6310137200:01:029:0013 у встановленому законодавчими актами розмірі, внаслідок чого зберіг за рахунок Харківської міської ради як власника земельної ділянки за вказаною адресою майно - грошові кошти у розмірі орендної плати. Внаслідок використання відповідачем вищевказаної земельної ділянки без укладення договору оренди землі, територіальна громада міста Харкова, в особі Харківської міської ради, позбавлена можливості отримати дохід у такому розмірі від здачі земельної ділянки в оренду, чим порушені охоронювані законом права та інтереси Харківської міської ради щодо неодержаних грошових коштів у розмірі орендної плати за землю.

Просить суд стягнути з відповідача на їх користь безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати у сумі 2 079 858,75грн. за використання земельної ділянки по АДРЕСА_1 з кадастровим номером 6310137200:01:029:0013 за період з 17 березня 2019 року по 14 липня 2021 року.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 14 жовтня 2024 року позов Харківської міської ради – задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Харківської ьміської ради безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати у сумі 2 079 858грн. за використання земельної ділянки по АДРЕСА_1 з кадастровим номером 631013720001:029:0013 за період з 17 березня 2019 року по 14 липня 2021 року та судові витрати в розмірі 31 197грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 , просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В обгрунтування апеляційної скарги зазначає, що відповідно до наданої позивачем до матеріалів справи інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об?ектів нерухомого майна від 28 лютого 2024 року №367726246 вбачається, що дійсно існує такий об?єкт нерухомого майна як нежитлові приміщення 1-го поверху №№2, 4, 15-:-18, 20-:-23, 28-:-31; 2-го поверху N? 2, 3, 4 в літ. «Б-2» загальною площею 945,4кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , який має реєстраційний номер 895576663101. Саме вказаний об?єкт нерухомого майна із цим індивідуальним реєстраційним номером перебував у його власності у період з 17 березня 2017 року по 14 липня 2021 року.
У той саме час ані в наданій позивачем інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна від 28 лютого 2024 року №367726246, ані в будь-якому іншому наданому позивачем документа не вбачається, що існував такий самостійний об?єкт нерухомого майна як нежитлова будівля літ. «Б-2» за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки такому об?єкту жодного разу не присвоювався реєстраційний номер.
Отже, йому нележала не ідеальна доля у нежитловій будівлі літ. «Б-2» як самостійному об?єкті речових прав на нерухоме майно, а право власності на нежитлові приміщення у вказаній будівлі, які в розумінні законодавства України у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно є самостійним об?єктом нерухомого майна.
Відсутність такого самостійного об?єкту нерухомого майна як нежитлова будівля літ. «Б-2» виключає можливість визначення такої його об?єктивної характеристики, як загальна площа, що передбачається частиною 3 статті 13 Закону України Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». А це, у свою чергу, виключає об?єктивну можливість визначити частку, яку становлять нежитлові приміщення 1-го поверху №№2, 4, 15-:-18, 20-;23, 28?-31; 2-го поверху №2, 3, 4 загальною площею 945,4кв.м. у нежитловій будівлі літ. «Б-2» за адресою: АДРЕСА_1 . Більш того, не представляється за можливе визначити його долю у праві власності на нежитлову будівлю літ.«Б-2» за адресою: АДРЕСА_1 .
З урахування викладеного суд першої інстанції помилкового застосував положення п.286.6 ст.286 Податкового кодексу України яка передбачає порядок нарахування земельного податку співвласниками будинку.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі представника Залеської А.С., оскільки, на земельній ділянці з кадастровим номером 6310137200:01:029:0013 площею 0,3765 га по АДРЕСА_1 знаходиться нерухоме майно, яке у спірний період належало відповідачу ОСОБА_1 та співвласнику - ТОВ «ЕТОМІК ГАНС РЕКОРДС», то розмір безпідставно збережених коштів за її використання був визначений Харківською міською радою шляхом застосування пропорційного підходу відповідно до площі належного відповідачу нерухомого майна, розташованій на цій земельній ділянці, що узгоджується з позицією Верховного суду Касаційного господарського суду, викладеної у постанові від 17 серпня 2022 року у справі №922/1646/20 та від 15 лютого 2023 року у справі №922/3797/21.
Той факт, що належні відповідачу приміщення є складовими нежитлової будівлі літ. «Б-2» підтверджується довідкою ТОВ «Харківське бюро технічної інвентаризації» від 29 березня 2017 року №234, яка міститься в проекті землеустрою щодо відведення земельної ділянки для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі літ. «Б-2» по АДРЕСА_1 (який, в свою чергу, розроблявся за замовленням відповідача, та надавався на затвердження до Харківської міської ради. Вказана довідка підтверджує той факт, що належні відповідачу приміщення є складовими нежитлової будівлі літ. «Б-2».
Наразі відповідач ухиляється від обов?язку сплати коштів за використання цієї ж земельної ділянки порушуючи принцип оплатності використання землі, передбачений с.206 ЗК України.

Представник відповідача ОСОБА_3 звернулася до апеляційного суду із клопотання про відкладення розгляду справи, посилаючись на те, що з?явитися в судове засідання призначене на 26 березня 2025 року не має можливості з поважних причин, оскільки перебуває у відрядженні за межами міста Харкова.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Згідно із ч. 2ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Між тим, представником відповідача Шипенко А.С. не надано доказів на підтвердження своїх доводів щодо відкладення розгляду.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що зазначені причини неявки представника відповідача ОСОБА_3 не є поважними, а тому вважає за можливе розглянути справу за відсутності останнього.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову суд першої інстанції виходив з того, що відповідач у спірний період був власником нерухомого майна розташованого на земельній ділянці з кадастровим номером 6310137200:01:029:0013. Оскільки ОСОБА_1 користувався спірною земельною ділянкою без належної правової підстави, відбулося збереження останнім грошових коштів у вигляді орендної плати в розмірі 2079858,75грн.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду, виходячи з наступного.

Судовим розглядом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що згідно з інформацією з Державного реєстру речових правна нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 28 лютого 2024 року №367726246 право власності на нежитлову будівлю літ. «Б-2» за адресою: АДРЕСА_1 зареєстроване наступним чином: на нежитлові приміщення 1-го поверху №№ 1, 1а, 32-:-45, приміщення №№ 5, 6 антресолі 1-го поверху загальною площею 578,8 кв.м в літ. «Б-2» за адресою: АДРЕСА_1 з 21.11.2018 за ТОВ «ЕТОМІК ГАНС РЕКОРДС» на підставі акта приймання-передачі майнового вкладу до статутного капіталу ТОВ «ЕТОМІК ГАНС РЕКОРДС» від 21.11.2018 № 1.
На нежитлові приміщення 1-го поверху №№ 2, 4, 15-:-18, 20-:-23, 28-:-31; 2-го поверху № 2, 3, 4в літ. «Б-2» загальною площею 945,4 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 з 17 березня 2017 року по 14 липня 2021 року за ОСОБА_1 на підставі протоколу НВП «ПРОМСНАБСЕРВІС» у формі ТОВ від 17 березня 2017 року №4/17; протоколу НВП «ПРОМСНАБСЕРВІС» у формі ТОВ від 17 березня 2017 року №5/17; акта ліквідаційної комісії НВП «ПРОМСНАБСЕРВІС» у формі ТОВ від 17 березня 2017 року; акта приймання-передачі нерухомого майна НВП «ПРОМСНАБСЕРВІС» у формі ТОВ від 17 березня 2017 року; ліквідаційного балансу НВП «ПРОМСНАБСЕРВІС» у формі ТОВ від 17 березня 2017 року.
З 15 липня 2021 року по теперішній час право власності на вищезазначені нежитлові приміщення зареєстровано за ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 15 липня 2021 року №1212 (а.с.21-26).

Факт належності вказаного нерухомого майна відповідачу у спірний період останнім не заперечується.

Як вбачається із Витягу Державного земельного кадастру про земельну ділянку сформованого 05 вересня 2018 року земельна ділянка, площею 0,3765га, з кадастровим номером 6310137200:01:029:0013, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , сформована та 05 вересня 2018 року здійснено її державну реєстрацію (а.с.27).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 01 лютого 2024 року №364183264 право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 6310137200:01:029:0013, площею 0,3765 га, зареєстровано за Харківською міською радою (а.с.20).

Згідно з листом Головного управління Державної податкової служби у Харківській області від 25 грудня 2023 року №26625/5/20-40-24-05-07 ОСОБА_1 не зареєстрований платником земельного податку за земельну ділянку площею 0,3765га з кадастровим номером 6310137200:01:029:0013, по АДРЕСА_1 (а.с.33).

Інспекцією з контролю за використанням та охороною земель комунальної власності Департаменту територіального контролю та земельних відносин Харківської міської ради у порядку ч.2 ст.83 ЗК України проведено комплекс перевірочних заходів щодо земельної ділянки (кадастровий номер 6310137200:01:029:0013) та складено акт обстеження земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 6310137200:01:029:0013, та згідно якого ОСОБА_1 не оформив правовідносин щодо користування земельною ділянкою (а.с.34-35).

Розрахунок безпідставно збережених коштів за використання ОСОБА_1 земельної ділянки площею 3765 кв.м. (0,3765 га), кадастровий номер 6310137200:01:029:0013, у період з 17 березня 2019 року по 14 липня 2021 року складає 2 079 858,75грн. Зазначений розрахунок здійснено позивачем на підставі Витягів з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 11 вересня 2018 року № 1489/176-18, 04 грудня 2020 року №6224 (а.с.36-38).

Враховуючи те, що Харківська міська рада є власником земельної ділянки, кадастровий номер 6310137200:01:029:0013, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , як власник цієї земельної ділянки, позивач має повноваження на захист свого права на землю (спірну земельну ділянку), тобто цивільного права, у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

При цьому за умовами частини 2 статті 152 ЗК України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, відшкодування завданих збитків.

Верховний Суд, розглядаючи спори у подібних правовідносинах, у своїх постановах неодноразово звертав увагу на те, що предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку із безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Відповідно до частин 1, 2 статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цього Кодексу застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Правові підстави користування земельною ділянкою комунальної власності за змістом глави 15 ЗК України реалізується через право постійного користування або право оренди.

Частиною 1 статті 93 і статтею 125 ЗК України передбачено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права.

Землекористувачі також зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату (пункт "в" частини 1 статті 96 ЗК України).

Принцип платного використання землі також передбачено статтею 206 ЗК України, за змістом якої використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності (підпункт 14.1.147 пункту 14.1 статті 4 Податкового кодексу України (далі - ПК України), тут і далі - у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин).

Земельним податком є обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів, а орендною платою за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (підпункти 14.1.72, 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 ПК України).

Отже, законодавець розмежовує поняття "земельний податок" та "орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності" залежно від правових підстав передання прав землекористування такими ділянками.

Водночас згідно зі статтями 122- 124 ЗК України міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначенимистаттею 122 цього Кодексу, шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Особи, які отримують земельну ділянку комунальної власності в користування за договором оренди (договором купівлі-продажу права оренди), зобов`язані сплачувати за неї орендну плату. Орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди, як це передбачено частиною 1 статті 21 Закону України "Про оренду землі".

Водночас ЗК України регламентує перехід прав на земельну ділянку, пов`язаний з переходом права на будинок, будівлю або споруду. Відповідно до частин 1, 2 статті 120 цього Кодексу (у редакції, чинній на час набуття відповідачем права власності на нежитлові приміщення, розташовані на спірній земельній ділянці) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Верховний Суд, розглядаючи спори у подібних правовідносинах, у своїх постановах неодноразово звертав увагу на те, що виникнення права власності на будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені та яка не була відведена в оренду попередньому власнику. Право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права.

Водночас Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 червня 2021 року у справі N 200/606/18 зазначила, що принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди відомий ще за часів Давного Риму (лат. superficies solo cedit - збудоване приростає до землі). Цей принцип має фундаментальне значення та глибокий зміст, він продиктований як потребами обороту, так і загалом самою природою речей, невіддільністю об`єкта нерухомості від земельної ділянки, на якій він розташований. Нормальне господарське використання земельної ділянки без використання розташованих на ній об`єктів нерухомості неможливе, як і зворотна ситуація - будь-яке використання об`єктів нерухомості є одночасно і використанням земельної ділянки, на якій ці об`єкти розташовані. Отже, об`єкт нерухомості та земельна ділянка, на якій цей об`єкт розташований, за загальним правилом мають розглядатися як єдиний об`єкт права власності.
Звідси власник нерухомого майна має право на користування земельною ділянкою, на якій воно розташоване. Ніхто інший, окрім власника об`єкта нерухомості, не може претендувати на земельну ділянку, оскільки вона зайнята об`єктом нерухомого майна.

Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у постанові від 15.12.2021 у справі N 924/856/20.

Таким чином, положення глави 15, статей 120, 125 ЗК України, статті 1212 ЦК України дають підстави вважати, що до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права на земельну ділянку, на якій розташований цей об`єкт, ураховуючи принцип єдності юридичної дол. земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, особа яка придбала такий об`єкт стає фактичним користувачем тієї земельної ділянки, на якій такий об`єкт нерухомого майна розташований, а відносини з фактичного користування земельною ділянкою без оформлення прав на цю ділянку (без укладення договору оренди тощо) та недоотримання її власником доходів у виді орендної плати є за своїм змістом кондикційними.

Подібний правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі N 629/4628/16-ц, від 20 листопада 2018 року у справі N 922/3412/17, від 13 лютого 2019 року у справі №320/5877/17, у постановах Верховного Суду від 14 січня 2019 року у справі №912/1188/17, від 21 січня 2019 року у справі №902/794/17, від 04 лютого 2019 року у справі №922/3409/17, від 12 березня 2019 року у справі №916/2948/17, від 09 квітня 2019 року у справі №922/652/18, від 21 травня 2019 року у справі №924/552/18, а також у постановах Верховного Суду України від 30 листопаа 2016 року у справі №922/1008/15, від 07 грудня 2016 року у справі №922/1009/15, від 12 квітня 2017 у справах №22/207/15 і №922/5468/14 та у постанові Верховного Суду від 17 березня 2020 року у справі №922/2413/19.

Отже, фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг (заощадив) у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути такі кошти власникові земельної ділянки на підставі положень частини 1 статті 1212 ЦК України.

Такий самий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі N 629/4628/16-ц та від 20 вересня 2018 року у справі №925/230/17.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що із дня набуття права власності на об`єкт нерухомого майна власник цього майна стає фактичним користувачем земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, а тому саме із цієї дати у власника об`єкта нерухомого майна виникає обов`язок сплати за користування земельною ділянкою, на якій таке майно розташовано. При цьому до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права на земельну ділянку, на якій розташований цей об`єкт, такі кошти є безпідставно збереженими.

Даний висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду викладеної у постанові від 05 серпня 2022 року у справі №922/2060/20.

Матеріали справи свідчать, що згідно з інформацією з Державного реєстру речових правна нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 28 лютого 2024 року №367726246 у період з 17 березня 2017 року 14 липня 2021 року право власності на нежитлові приміщення 1-го поверху №№ 2, 4, 15-:-18, 20-:-23, 28-:-31; 2-го поверху № 2, 3, 4в літ. «Б-2» загальною площею 945,4 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 було зареєстровано за ОСОБА_1 .

Нежитлова будівля літ. «Б-2», в якій розташовані зазначені вище нежитлові приміщення розташована на земельній ділянці площею 0,3765 га кадастровий номер 631013720001:029:0013.

Отже, із дня набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (нежитлові приміщення) у період з 17 березня 2017 року 14 липня 2021 року  ОСОБА_1  як власник такого майна став фактичним користувачем спірної земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, тому саме із цієї дати у відповідача виник обов`язок належно оформити правовідносини щодо користування земельною ділянкою (укласти відповідний договір та оформити речові права на земельну ділянку), а також обов`язок сплачувати за користування земельною ділянкою, на якій розташовано майно.

Як свідчать матеріали справи ОСОБА_1 не зареєстрований платником земельного податку за земельну ділянку площею 0,3765га з кадастровим номером 6310137200:01:029:0013, по АДРЕСА_1 , правовідносин щодо користування земельною ділянкою не оформлював.

Таким чином, встановлені обставини свідчать, що відповідач як власник об`єкта нерухомого майна (нежитлових приміщень) у спірний період із 17 березня 2019 року по 14 липня 2021 року користувався земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований, за відсутності оформленого згідно з вимогами чинного законодавства права користування земельною ділянкою, не сплачуючи коштів за користування нею, тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що  ОСОБА_1  фактичним користувачем спірної земельної ділянки (пропорційно належної йому частини нежитлових приміщень) є фактичним користувачем спірної земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок позивача - власника земельної ділянки зберіг у себе кошти, які мав сплатити за користування нею, тому зобов`язаний повернути ці кошти власникові земельної ділянки на підставі положень частини 1 статті 1212 ЦК України.

Верховний Суд неодноразово викладав правову позицію, згідно з якою для вирішення спору щодо стягнення з власника об`єкта нерухомого майна безпідставно збережених коштів на підставі положень статей 1212- 1214 ЦК України за фактичне користування без належних на те правових підстав земельною ділянкою комунальної власності, на якій цей об`єкт розташований, необхідно, насамперед, з`ясувати: 1) фактичного користувача земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цих ділянок зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування ділянками у відповідний період, або наявність правової підстави для використання земельної ділянки у такого фактичного користувача; 2) площу земельної ділянки; 3) суму, яку мав би отримати власник земельної ділянки за звичайних умов, яка безпосередньо залежить від вартості цієї ділянки (її нормативно-грошової оцінки); 4) період користування земельною ділянкою комунальної власності без належної правової підстави. Отже, встановлення саме таких обставин входить до предмета доказування у межах вирішення спору у цій справі, що і було зроблено судами попередніх інстанцій.

Стосовно площі спірної земельної ділянки колегія суддів зазначає про таке.

Відповідно до частини 1 статті 79 ЗК України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Згідно із частинами 1- 4, 9 статті 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв). Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах 6, 7 цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Отже, земельна ділянка є сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера та реєстрації її у Державному земельному кадастрі.

Аналогічну правову позицію викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі №922/1646/20 та від 04 березня 2021 року у справі №922/3463/19.

У справі, яка розглядається, суди установили, що земельна ділянка, кадастровий номер 6310137200:01:029:0013, на якій розташована нежитлова будівля літ. «Б-2», в якій розташовані спірні нежитлові приміщення, та за користування якою позивач просить стягнути безпідставно збережені кошти у виді орендної плати, сформована з 105 вересня 2018 року (визначено її площу і межі), їй присвоєно кадастровий номер, відомості про неї внесено до Державного земельного кадастру.

За змістом копії витягу із Державного земельного кадастру про земельну ділянку на АДРЕСА_1 : кадастровий номер земельної ділянки 6310137200:01:029:0013; місце розташування (адміністративно-територіальна одиниця): АДРЕСА_1 ; цільове призначення: 03.10 - для будівництва та обслуговування будівель ринкової інфраструктури (адміністративних будинків, офісних приміщень та інших будівель громадської забудови, які використовуються для здійснення підприємницької та іншої діяльності, пов?язаної з отримання прибутку); категорія земель: землі житлової та громадської забудови; вид використання земельної ділянки: для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі літ. "Б-2" (громадського призначення); площа земельної ділянки, гектарів: 0,3765; дата державної реєстрації земельної ділянки: 05 вересня 2018 року.

Таким чином, спір у цій справі стосується сформованої земельної ділянки.

Посилання відповідача на те, що оскільки право власності на вказану земельну ділянку за позивачем було зареєстровано лише 25 серпня 2021 року, тому у спірний період з 17 березня 2019 року по 14 липня 2021 року дана земельна ділянка не була майном у розумінні ст.ст.125, 126 ЗК України та ст.1212 ЦК України – є помилковими.

Із уведенням у дію 01 січня 2002 року нового ЗК України у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об`єкти комунальної власності, про що зазначено у частині 2 статті 83 ЗК України.
Отже, принцип розмежування земель державної і комунальної власності відображено у положеннях ЗК України, який, зокрема, полягає у визнанні пріоритету належності земель у межах населеного пункту відповідній територіальній громаді. 
Тобто всі землі у межах населеного пункту вважаються такими, що із 01 січня 2002 року перебувають у комунальній власності, крім земель, належність яких державі або приватним власникам зафіксована у ЗК України.
Законом України від 05 лютого 2004 року №1457-IV "Про розмежування земель державної та комунальної власності" (втратив чинність 01.01.2013, підстава - Закон N 5245-VI) було визначено правові засади розмежування земель державної та комунальної власності і повноваження органів державної влади та органів місцевого самоврядування щодо регулювання земельних відносин з метою створення умов для реалізації ними конституційних прав власності на землю, забезпечення національного суверенітету, розвитку матріально-фінансової бази місцевого самоврядування.

У статті 5 цього Закону було наголошено, що суб`єктами права власності на землі комунальної власності є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування.
Водночас при розмежуванні земель державної та комунальної власності до земель комунальної власності територіальних громад сіл, селищ, міст передаються: усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної власності та земель, віднесених до державної власності; земельні ділянки за межами населених пунктів, на яких розташовані об`єкти комунальної власності; землі запасу, які раніше були передані територіальним громадам сіл, селищ, міст відповідно до законодавства України; земельні ділянки, на яких розміщені об`єкти нерухомого майна, що є спільною власністю територіальної громади та держави (стаття 7 Закону України "Про розмежування земель державної та комунальної власності").
Із 01.01.2013 набув чинності Закон N 5245-VI, за змістом пункту 3 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" якого з дня набрання чинності цим Законом землями комунальної власності відповідних територіальних громад вважаються:
а) земельні ділянки:
на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності відповідної територіальної громади;
які перебувають у постійному користуванні органів місцевого самоврядування, комунальних підприємств, установ, організацій;
б) всі інші землі, розташовані в межах відповідних населених пунктів, крім земельних ділянок приватної власності та земельних ділянок, зазначених у підпунктах "а" і "б" пункту 4 цього розділу.
Згідно з пунктом 5 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону N 5245-VI державна реєстрація права держави чи територіальної громади на земельні ділянки, зазначені у пунктах 3 і 4 цього розділу, здійснюється на підставі заяви органів, які згідно зі статтею 122 ЗК України передають земельні ділянки у власність або у користування, до якої додається витяг з Державного земельного кадастру про відповідну земельну ділянку.
Як передбачено у пункті 6 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону N 5245-VI, "у разі якщо відомості про земельні ділянки, зазначені у пунктах 3 і 4 цього розділу, не внесені до Державного реєстру земель, надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, що є підставою для державної реєстрації таких земельних ділянок, а також її затвердження здійснюються:
у межах населених пунктів - сільськими, селищними, міськими радами;
за межами населених пунктів - органами виконавчої влади, які відповідно до закону здійснюють розпорядження такими земельними ділянками".
За змістом пункту 9 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону N 5245-VI державна реєстрація речових прав на земельні ділянки державної та комунальної власності, зазначених у пунктах 3 і 4 цього розділу, здійснюється в порядку, встановленому законом.
Отже, беручи до уваги наведені положення Конституції України, ЗК України і пункту 3 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону N 5245-VI, Харківська міська рада є власником спірної земельної ділянки, оскільки ця ділянка розташована в межах населеного пункту - м. Харкова, а відсутність державної реєстрації речового права не впливає на обставини виникнення права комунальної власності на неї.
Правом власності на спірну земельну ділянку, розташовану в межах відповідного населеного пункту, Міськрада наділена в силу закону, зокрема з уведенням 01.01.2002 у дію нового ЗК України. 
Державна реєстрація є не підставою набуття права власності, а лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, і ототожнювати факт набуття права власності із фактом його державної реєстрації не можна. Досліджуючи обставини наявності в особи права власності, насамперед необхідно з`ясувати підстави, з яких особа набула такого права, оскільки факт реєстрації права власності є лише елементом юридичного складу, що зумовлює визнання права власності, а не підставою набуття цього права. Сама по собі реєстрація права не є підставою виникнення права власності, оскільки такої підстави закон не передбачає.
При цьому нездійснення державної реєстрації речового права на сформовану земельну ділянку за органом місцевого самоврядування у відповідності до положень статті 79-1 ЗК України не впливає ні на її розмір, ні на обов`язок власника нежитлових приміщень сплачувати за користування цією земельною ділянкою.

Даний висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду викладеної у постанові від 05 серпня 2022 року у справі №922/2060/20.

Щодо визначення суми безпідставно збережених коштів, що підлягає стягненню з відповідача, колегія суддів зазначає таке.

Частиною 9 частини статті 10 ЦПК України передбачено, що якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

Відповідно до пункту 286.6 статті 286 Податкового кодексу України за земельну ділянку, на якій розташована будівля, що перебуває у спільній власності кількох юридичних або фізичних осіб, податок нараховується з урахуванням прибудинкової території кожному з таких осіб: 1) у рівних частинах - якщо будівля перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб, але не поділена в натурі, або одній з таких осіб-власників, визначеній за їх згодою, якщо інше не встановлено судом; 2) пропорційно належній частці кожної особи - якщо будівля перебуває у спільній частковій власності; 3) пропорційно належній частці кожної особи - якщо будівля перебуває у спільній сумісній власності і поділена в натурі.
За земельну ділянку, на якій розташована будівля, що перебуває у користуванні кількох юридичних або фізичних осіб, податок нараховується кожному з них пропорційно тій частині площі будівлі, що знаходиться в їх користуванні, з урахуванням прибудинкової території.

Відповідно до частини четвертої статті 120 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

За відсутності іншої норми права, яка б урегульовувала подібні правовідносини, а також враховуючи ненадання відповідачами альтернативного розрахунку спірних сум, колегія суддів вважає обґрунтованим та правомірним застосування судом першої інстанції пункту 286.6 статті 286 Податкового кодексу України за аналогією у спірних правовідносинах та дійшов висновку, що розрахувати суми безпідставно збережених коштів за користування земельною ділянкою для кожної з кількох осіб пропорційно їх часткам у праві власності на нерухомість, яка знаходиться на такій земельній ділянці, можливо, а тому розрахунок позовних вимог, який містить у собі саме такий алгоритм, не суперечить вимогам закону, є раціональним та справедливим.

Колегія суддів зазначає те, що в силу положень частини першої статті 93 та статей 125, 206 ЗК України іншим шляхом спірні правовідносини можуть бути врегульовані тільки за взаємною згодою сторін шляхом укладення відповідного договору оренди земельної ділянки, у тому числі за результатом поділу спірної земельної ділянки. Проте судом у даній справі не встановлено обставини, які б свідчили про намір виконання відповідачем свого обов`язку з належного оформлення та державної реєстрації речового права користування земельною ділянкою під нерухомим майном.

Той факт, що відповідачем було отримано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (рішення Харківської міської ради від 08 листопада 2017 року №807) не спростовує того, що відповідач користувався спірної земельною ділянкою без належної правової підстави.

Тому колегія суддів відхиляє наведені з цього приводу у відзиві на апеляційну скаргу заперечення щодо застосування норми ст. 1212 ЦК України до спірних правовідносин, які виникли у даній справі, а також положення пункту 286.6 статті 286 Податкового кодексу України.

Згідно довідки ТОВ «Харківське БТІ» від 29 березня 2017 року №234 нежитлові приміщення: 1-го поверху №1 (площею 500кв.м); 1-го поверху №1а (площею 97кв.м); 1-го поверху №№2, 4, 7, 9-11, 14-18, 20-23, 28-31, 2-го поверху №№2, 3, 4 (загальною площею 785,6кв.м) в цілому складають нежитлову будівлю літ. «Б-2» загальною площею 1382,6кв.м, що розташована по АДРЕСА_1 .

Матеріали справи свідчать, що відповідачу ОСОБА_1 у спірний період належали в тому числі нежитлові приміщення 1-го поверху №№2, 4, 7, 9-11, 14-18, 20-23, 28-31, 2-го поверху №№2, 3, 4 в літ. «Б-2» за адресою: АДРЕСА_1 .
Загальна площа цих приміщень складала 785,6кв.м.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 лютого 2022 року у справі №646/4738/19 вказано, що у пункті 289.1 статті 289 Податкового кодексу України передбачено, що для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок.

Також зазначено, що згідно з пунктом 3 частини першої статті 13, частини 1 статті 18 Закону України "Про оцінку земель" нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться у разі визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності. Нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться відповідно до державних стандартів, норм, правил, а також інших нормативно-правових актів на землях усіх категорій та форм власності. Відповідно до частини 2 статті 20 та частиною 3 статті 23 зазначеного Закону дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель. Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Отже, витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки є належним та допустимим доказом, який підтверджує дані про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, яка у свою чергу є основою для розрахунку орендної плати за землю.

Аналогічні за змістом висновки містяться в постановах Верховного Суду від 20 вересня 2022 року у справі 922/3684/20, від 05.08.2024 у справі № 922/2060/20.

Рішенням Харківської міської ради від 27 лютого 2008 року №41/08 затверджено Положення про порядок визначення розміру орендної плати, плати за суперфіцій, земельний сервітут при наданні земельних ділянок у платне користування у місті Харкові.

Вказаним Положенням (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) передабчено, що розмір поточної базової ставки орендної плати, визначений відповідно до вихідних даних, становить 0,08 помноженої на 100%, що дорівнює 8%.

Колегія судів звертає увагу на те, що розрахунок розміру безпідставно збережених ОСОБА_1 коштів у розмірі орендної плати здійснювався Харківською міською радою на підставі витягів з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки з кадастровим номером 6310137200:01:029:0013 загальною площею 0,356га по АДРЕСА_1 від 11 вересня 2018 року №1489/176-18 та від 04 грудня 2020 року №6224, наданим Відділом у м. Харкові ГУ Держгеокадастру у Харківській області, з урахуванням коефіцієнту індексації нормативно грошової оцінки земель, із розрахунку вказаної площі 785,6кв.м., з урахуванням Положення Харківської міської ради від 27 лютого 2008 року№ 41/08.

Положення № 41/08 є нормативним актом органу місцевого самоврядування, ухваленим в межах своїх повноважень, яке офіційно оприлюднено та міститься у загальному доступі у мережі Інтернет з посиланням https://doc.city.kharkov.ua/uk/profile/document/view/id/696468, а тому відповідає критерію правової визначеності, який притаманний належному нормативному акту.

У постанові КЦС ВС від 02 липня 2024 року, справа №644/8837/19 (провадження № 61-12714св23) у аналогічній за обставинами справи спорі суд касаційної інстанції також вважав належним для застосування вказане Положення та розрахунки Харківської міської ради розміру орендної плати за земельну ділянку комунальної власності у вигляді орендної плати за землю, який нараховується та сплачується за регульованою ціною, встановленою органом місцевого самоврядування.

Відповідач всупереч свого процесуального обов`язку, передбаченому ст.ст. 12, 81 ЦПК України, не спростував наданий позивачем розрахунок безпідставно збережених коштів за використання спірної земельної ділянки комунальної власності у спірний період, згідно яким розмір безпідставно збережених коштів становить 2 079 858,75грн

Що стосується доводів відповідача про застосування наслідків спливу строку позовної давності – колегія суддів зазначає наступне.

Позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права та інтересу (ч.1 ст.256 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

Для окремих видів вимог встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (пені, штрафу)

Відповідно до ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 чт.261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції), вказав, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (пункт 570 рішення Європейського суду з прав людини від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Строк давності переслідує кілька важливих цілей, а саме забезпечує правову визначеність і закінченість, захищає потенційних відповідачів від застарілих вимог, які було б важко спростувати, і дозволяє уникнути несправедливості, яка може виникнути при прийнятті судами рішень щодо подій, які мали місце у далекому минулому на підставі доказів, які з часом можуть стати ненадійними і недостатніми (рішення Європейського суду з прав людини від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» («Stubbings and Others v. the United Kingdom»).

За змістом загальних норм права заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини 3, 4 статті 267 ЦК України).

Як свідчать матеріали справи в суді першої інстанції відповідачем у відзиві на позовну заяву заявлялось клопотання про застосування строку позовної давності.

Як свідчать матеріали справи із даним позовом Харківська міська рада звернулася до суду 25 квітня 2024 року. Період нарахування безпідставно збережених коштів становить 17 березня 2019 року по 14 липня 2021 року.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався.

Запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина.  

Законом України № 530-ІХ від 17 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»).

Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 натупного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

У пункті 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).

Інститут позовної давності має на меті, зокрема, гарантувати правову визначеність, забезпечення захисту порушених прав, притягнення до відповідальності. Також він стимулює уповноважену особу до активних дій щодо реалізації належного їй права під загрозою його втрати, запобігає несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу.

Рівність і недискримінація є одними із основних принципів реалізації прав людини.

Виходячи із взаємозв`язку норм права, які були прийняті органом законодавчої влади в Україні під час дії карантину, введеного Урядом України у зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), цілей, з метою яких ці норми впроваджені, а також з метою недопущення безпідставного звуження прав учасників цивільних правовідносин, колегія суддів дійшла висновку, що пункт 12 Перехідних і прикінцевих положень ЦК України щодо продовження під час карантину строків загальної і спеціальної позовної давності, передбачених статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, підлягає застосуванню і у тому випадку, коли тривалість строку позовної давності, визначена законом, була збільшена за домовленістю сторін на підставі статті 259 ЦК України.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі №679/1136/21.

Із 12 березня 2020 року на усій території України установлений карантин із подальшим продовженням відповідними постановами його строку (пункт 1 постанови № 211 з наступними змінами).

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину (пункт 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у редакції Закону № 540-ІХ, який набрав чинності 2 квітня 2020 року).

Отже, оскільки з 02 квітня 2020 року набрав чинності Закон України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», згідно з яким під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені, зокрема, статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 ЦК України продовжуються на строк його дії.

Даний висновок узгоджується із правовою позицією викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду 06 вересня 2023 року у справі №910/18489/20, у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року у справі 947/8885/21.

Крім того, Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від24лютого 2022року №64 на території України з 05 год 30 хв 24 лютого 2022 року строком на 30 діб запроваджено воєнний стан, який у подальшому неодноразово продовжувався.

Відповідно до п. 19 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

Таким чином, Харківською міською радою не пропущено строк на звернення до суду із даним позовом, а тому колегія суддів не вбачає підстав для застосування строку позовної давності.

З урахування викладеного суд не вбачає підстав для скасування рішення, яке ухвалено з дотриманням вимог закону.

Згідно положень ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.374 ч.1п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 , – залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 14 жовтня 2024 року – залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених частиною 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий –                                                                                                    Н.П. Пилипчук

Судді –                                                                                                        О.В. Маміна

                                                                                                                 Ю.М. Мальований