П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
06 березня 2025  року                                                                                            м. Київ
         
Справа № 757/11733/22
Провадження: № 22-ц/824/4908/2025
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О., 
суддів Нежури В. А., Соколової В. В.,
секретар Сакалош Б. В.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Москаленка Антона Сергійовича в інтересах приватного виконавця виконавчого округу міста Києва ОСОБА_1
на рішення Печерського районного суду м. Києва від 10 квітня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Новака Р. В.,
у справі за позовом приватного виконавця виконавчого округу міста Києва ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про стягнення пені,
 
у с т а н о в и в:
            
            У травні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що вона є приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва, для здійснення діяльності приватного виконавця, на виконання вимог ст.32 ЗУ «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» нею було відкрито цілий ряд рахунків у АТ КБ «Приватбанк», в тому числі і рахунок номер НОМЕР_1 . 26.03.2021 року фізична особа ОСОБА_2 пред`явила їй, приватному виконавцю, для примусового виконання виконавчий лист у справі №369/10399/20, виданий 24.03.2021 року Києво-Святошинським районним судом Київської області про стягнення з ТОВ «Соларенерго» заборгованості в сумі 200005255 грн. В той же день, вона, позивачка, відкрила виконавче провадження НОМЕР_2 з примусового виконання зазначеного виконавчого листа. 29.04.2021 року ОСОБА_1 оформила платіжну вимогу НОМЕР_2 про списання грошових коштів з рахунку ТОВ «Соларенерго», відкритого в АБ «Південний». Вказує, що цього ж дня, платіжна вимога була подана до банку, який здійснював обслуговування приватного виконавця - АТ КБ «Приватбанк». 29.04.2021 року платіжна вимога була направлена в АБ «Південний» для виконання та примусового списання коштів з рахунку боржника. АБ «Південний» отримав платіжну вимогу 05.05.2021 року, що підтверджується відповідним штампом банку на платіжній вимозі. 06.05.2021 року АБ «Південний» виконав платіжну вимогу частково та списав наявні на рахунку боржника кошти в сумі 8561313,88 грн. Проте, у встановлені законом строки грошові кошти, які були списані з рахунку ТОВ «Соларенерго», вона не отримала. В зв`язку з цим, 11.05.2021 року нею направлено відповідачеві вимогу №1298 про негайне зарахування коштів на її рахунок. У відповідь на вимогу від 11.05.2021 року вона отримала лист про те, що така вимога не відповідає ЗУ «Про банки та банківську діяльність» в частині положень про банківську таємницю, а тому банк не може її виконати. Тобто, відповідач відмовився виконати її вимогу та зарахувати кошти на її рахунок, оскільки порушено вимоги ЗУ «Про банки та банківську діяльність». Звертає увагу суду, що інститут банківської таємниці направлений на захист інформації про клієнта, яка стала відома банку та передбачає неможливість розголошення такої інформації третім особам. Проте, даний інститут не може застосовуватися до вимог клієнта, адресованих банку, про виконання операцій на користь клієнта та/або надання інформації про операції. А тому, вважає, що така відповідь відповідача не грунтується на вимогах законодавства та порушує норми ЗУ «Про банки та банківську діяльність». Вказує, що пізніше вона отримала від відповідача лист від 21.05.2021 року, в якому її було повідомлено про те, що відповідач відмовив в проведенні підозрілої фінансової операції в сумі 8561313,88 грн. (платник ТОВ «Соларенерго») відповідно до абзацу 7 частини 1 ст. 15 ЗУ «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення». 20.05.2021 року ОСОБА_1 направила відповідачеві вимогу №1442 про сплату пені відповідно до ст. 32 3У «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні». Проте, відповіді на вимогу про сплату пені вона так і не отримала. З урахуванням викладеного, просила суд стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на її користь пеню в розмірі 856131,39 грн.
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 10 квітня 2024 року у задоволенні позову приватного виконавця виконавчого округу міста Києва ОСОБА_1 відмовлено.
Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Москаленко А. С. в інтересах приватного виконавця виконавчого округу міста Києва ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, рішення суду першої інстанції просив скасувати та ухвалити нове про задоволення позову. 
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд не проаналізував належним чином норми ЗУ «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдженню зброї масового знищення», з аналізу яких убачається, що відмова банку у здійсненні фінансової операції, яка не є результатом злочинної діяльності або стосується фінансування тероризму або фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення, а також немає жодних індикаторів підозрілості є незаконною та безпідставною та порушує відповідне законодавство, яке регулює порядок проведення такої фінансової операції. Вказує, що в рішенні суду відсутні будь-які висновки щодо обґрунтованості встановлення позивачці категорії ризику, що надало право відповідачу відмовитися від проведення підозрілої операції. Крім того, посилається на правові висновки Верховного Суду, згідно яких передбачено, що саме банк має право підтвердити правомірність своїх дій щодо порушення своїх зобов`язань перед клієнтом банку. Банком не надано рішення державної служби фінансового моніторингу України щодо правомірності відмови в проведенні підозрілої, на думку банку, фінансової операції.
Крім того, звертає увагу, що судом першої інстанції не встановлено, чи здійснював відповідач необхідну перевірку позивачки, чи вимагав будь-які підтверджуючі документи або пояснення від позивачки щодо проведеної фінансової операції, та не надав жодної оцінки тому, що відповідач не повідомляв спеціально уповноваженому органу про спробу проведення підозрілої операції, в проведенні якої відповідачем було відмовлено.
Ухвалами Київського апеляційного суду від 20 січня 2025 року відкрито апеляційне провадження та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
В судовому засіданні адвокат Горленко А .С. в інтересах ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримував, просив задовольнити.
Представник АТ КБ «ПриватБанк» Яндульський Д. В. заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення, а рішення суду без змін.
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом,  ОСОБА_1 є приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва.
Для здійснення діяльності приватного виконавця ОСОБА_1 були відкриті рахунки у АТ КБ «Приватбанк», в тому числі і рахунок номер НОМЕР_1 .
26.03.2021 року фізична особа   ОСОБА_2 пред`явила  ОСОБА_1 для примусового виконання виконавчий лист у справі №369/10399/20, виданий 24.03.2021 ркоу Києво-Святошинським районним судом Київської області, про стягнення з ТОВ «Соларенерго» заборгованості в сумі 200005255 грн.
26.03.2021 року приватним виконавцем, ОСОБА_1.відкрито виконавче провадження НОМЕР_2 з примусового виконання виконавчого листа у справі №369/10399/20, виданого 24.03.2021 року Києво-Святошинським районним судом Київської області.
29.04.2021 позивачкою оформлено платіжну вимогу НОМЕР_2 про списання грошових коштів з рахунку ТОВ «Соларенерго», відкритого в АБ «Південний».
В той же день,платіжна вимога була подана до банку, який здійснював обслуговування позивача - АТ КБ«Приватбанк».
Відповідачем було перевірено надану платіжну вимогу та проставлено відповідний штамп банку в верхньому правому кутку платіжної вимоги.
29.04.2021 року платіжна вимога була направлена в АБ «Південний» для виконання та примусового списання коштів з рахунку боржника.
АБ «Південний» отримав платіжну вимогу 05.05.2021 року.
06.05.2021 року АБ «Південний» виконав платіжну вимогу частково та списав наявні на рахунку боржника кошти в сумі 8561313,88 грн.
За твердженнями ОСОБА_1 , грошові кошти, які були списані з рахунку ТОВ «Соларенерго», вона не отримала. В зв'язку з цим, 11.05.2021 року вона направила відповідачеві вимогу №1298 про негайне зарахування коштів на її рахунок .
У відповідь на вимогу від 11.05.2021 року відповідачем направлено лист від 19.05.2021 року, про те, що вимога не відповідає ЗУ «Про банки та банківську діяльність» в частині положень про банківську таємницю, а тому відповідач не може її виконати.
Також від відповідача направлено лист від 21.05.2021 року, про те, що відповідач відмовив в проведенні підозрілої фінансової операції в сумі 8 561 313,88 грн. (платник ТОВ «Соларенерго») відповідно до абз. 7 ч. 1 ст. 15 ЗУ «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення».
20.05.2021 року ОСОБА_1 направлено відповідачеві вимогу №1442 про сплату пені відповідно до ст. 32 3У «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні».
Обгрунтовуючи позовні вимоги, приватний виконавець виконавчого органу міста Києва ОСОБА_1 посилалася на те, що відповідач, АТ КБ «Приватбанк», не мав законних підстав для не зарахування коштів на її рахунок, а тому прострочив свої зобов`язання за договором, за що передбачена відповідальність відповідно до приписів закону. Як на правову підставу позивачка посилалася на положення п. 32.2 ст. 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», яким передбачено нарахування пені на користь одержувача за порушення строків зарахування.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що АТ КБ «Приватбанк» відмовив в проведенні фінансової операції відповідно до абзацу 7 ч. 1 ст. 15 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», та 07.05.2021 року повернув кошти платнику, що підтверджено довідкою АБ «Південний» а відтак, АТ КБ «Приватбанк» не призупинив транзакцію платіжної операції, що призвело до порушення строків зарахування та нарахування пені, а, здійснивши заходи фінансового моніторингу та оцінивши виявлені ним ризики, відмовив на підставі абзацу 7 ч. 1 ст. 15 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення».
Перевіряючи вказані висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів ураховує наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.
Відповідно до ч. 2 ст. 1075 ЦК України банк має право вимагати розірвання договору банківського рахунка, зокрема, у випадках, передбачених законодавством, що регулює відносини у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення та в інших випадках, встановлених договором або законом.
Відповідно до п. 32.1 ст. 32 Закону України «Про платіжні системи та перекази коштів в Україні» банк, що обслуговує платника, та банк, що обслуговує отримувача, несуть перед платником та отримувачем відповідальність, пов`язану з проведенням переказу, відповідно до цього Закону та умов укладених між ними договорів.
Пунктом 32.2. ст. 32 Закону України «Про платіжні системи та перекази коштів в Україні» визначено, що у разі порушення банком, що обслуговує платника, встановлених цим Законом строків виконання доручення клієнта на переказ цей банк зобов`язаний сплатити платнику пеню у розмірі 0,1 відсотка суми простроченого платежу за кожний день прострочення, що не може перевищувати 10 відсотків суми переказу, якщо інший розмір пені не обумовлений договором між ними.
У разі порушення банком, що обслуговує отримувача, строків завершення переказу цей банк зобов`язаний сплатити отримувачу пеню у розмірі 0,1 відсотка суми простроченого платежу за кожний день прострочення, що не може перевищувати 10 відсотків суми переказу, якщо інший розмір пені не обумовлений договором між ними. В цьому випадку платник не несе відповідальності за прострочення перед отримувачем.
Платник має право на відшкодування банком, що обслуговує отримувача, шкоди, заподіяної йому внаслідок порушення цим банком строків завершення переказу, встановлених пунктом 30.2 статті 30 цього Закону.
Отримувач має право на відшкодування банком, що обслуговує платника, шкоди, заподіяної йому внаслідок порушення цим банком строків виконання документа на переказ.
При цьому відповідно до ст. ст. 10, 11 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» суб`єкт первинного фінансового моніторингу має право відмовитися від проведення фінансової операції у разі, якщо фінансова операція містить ознаки такої, що згідно з цим Законом підлягає фінансовому моніторингу; від встановлення (підтримання) ділових відносин (у т.ч. шляхом розірвання ділових відносин) або проведення фінансової операції у разі ненадання клієнтом необхідних для вивчення клієнтів документів чи відомостей або встановлення клієнту неприйнятно високого ризику за результатами оцінки чи переоцінки ризику. Оцінювання ризиків клієнтів суб`єктом первинного фінансового моніторингу здійснюється за відповідними критеріями, зокрема за типом клієнта, географічним розташуванням держави реєстрації клієнта або установи, через яку він здійснює передачу (отримання) активів, і видом товарів, послуг, які клієнт отримує від суб`єкта первинного фінансового моніторингу. Суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний також здійснювати переоцінку ризиків клієнтів, з якими встановлені ділові відносини, а також в інших випадках, встановлених законодавством, не рідше ніж один раз на рік з метою її підтримання в актуальному стані та документувати результати оцінки чи переоцінки ризиків.
Відповідно до положень Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, питання відмови від встановлення (підтримання) ділових відносин, проведення фінансової операції врегульовано у ст. 15, згідно з якою суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний відмовитися від встановлення (підтримання) ділових відносин/відмовити клієнту у відкритті рахунка (обслуговуванні), у тому числі шляхом розірвання ділових відносин, закриття рахунка/відмовитися від проведення фінансової операції у разі: - якщо здійснення ідентифікації та/або верифікації клієнта, а також встановлення даних, що дають змогу встановити кінцевих бенефіціарних власників, є неможливим або якщо у суб`єкта первинного фінансового моніторингу виникає сумнів стосовно того, що особа виступає від власного імені; - встановлення клієнту неприйнятно високого ризику або ненадання клієнтом необхідних для здійснення належної перевірки клієнта документів чи відомостей; - подання клієнтом чи його представником суб`єкту первинного фінансового моніторингу недостовірної інформації або подання інформації з метою введення в оману суб`єкта первинного фінансового моніторингу; - виявлення у порядку, встановленому відповідним суб`єктом державного фінансового моніторингу, що банк або інша фінансова установа, з якою встановлені кореспондентські відносини, є банком-оболонкою та/або підтримує кореспондентські відносини з банком-оболонкою; - якщо здійснення ідентифікації особи, від імені або в інтересах якої проводиться фінансова операція, та встановлення її кінцевого бенефіціарного власника або вигодоодержувача (вигодонабувача) за фінансовою операцією є неможливим.
Суб`єкт первинного фінансового моніторингу має право відмовитися від проведення підозрілої фінансової операції. У випадках, передбачених цією частиною, суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний протягом одного робочого дня, але не пізніше наступного робочого дня з дня відмови, повідомити спеціально уповноваженому органу про спроби проведення фінансових операцій та про осіб, які мають або мали намір відкрити рахунок/встановити ділові відносини та/або провести фінансові операції або з якими розірвано ділові відносини (закрито рахунок) на підставі цієї статті, а також про проведення фінансових операцій щодо зарахування коштів, які надійшли на рахунок такого клієнта, та про фінансові операції, в проведенні яких було відмовлено.
Отже, в силу вимог законодавства про запобігання та протидію легалізації доходів банк наділений правом в односторонньому порядку відмовитися від ділових відносин з клієнтами з неприйнятно високим ризиком, в т.ч. шляхом розірвання договорів. 
Аналогічна позиція викладена в постановах Верховного Суду від 14 червня 2018 року у справі № 910/14158/17, від 16 жовтня 2018 року у справі № 910/21320/17, від 27 березня 2019 року у справі № 922/2224/18.
За змістом статті 11 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» суб`єктам первинного фінансового моніторингу, що є фінансовими установами, забороняється відкривати та вести анонімні (номерні) рахунки та встановлювати кореспондентські відносини з банками-оболонками, а також з банками та іншими фінансовими установами - нерезидентами, щодо яких відомо, що вони підтримують кореспондентські відносини з банками-оболонками. Суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний здійснювати кожен із заходів належної перевірки. Обсяг дій при здійсненні кожного із заходів належної перевірки визначається суб`єктом первинного фінансового моніторингу з урахуванням ризик-профілю клієнта, зокрема рівня ризику, мети ділових відносин, суми здійснюваних операцій, регулярності або тривалості ділових відносин. Відповідно до пункту 60 постанови Правління Національного банку України від 26 червня 2015 року № 417 «Про затвердження Положення про здійснення банками фінансового моніторингу» банк стосовно клієнтів високого ризику/неприйнятно високого ризику з метою зменшення виявлених ризиків зобов`язаний: 1) здійснювати поглиблену перевірку клієнта/представника клієнта; 2) уточнювати інформацію в строки, визначені в пункті 62 цього розділу; 3) уживати інших заходів відповідно до Програми ідентифікації, верифікації та вивчення клієнтів банку і Програми управління комплаєнс-ризиком. У разі встановлення факту належності клієнтів банку - учасників, вигодоодержувачів фінансової операції до публічних осіб, до осіб близьких або пов`язаних з публічними особами, банк зобов`язаний забезпечити здійснення первинного фінансового моніторингу таких фінансових операцій у порядку, визначеному для клієнтів високого ризику.
Відповідно до пунктів 2, 3 розділу ІІ «Критеріїв ризику легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансування тероризму та фінансування розповсюдження зброї масового знищення» затверджених наказом Міністерства фінансів України від 08 липня 2017 року № 584 суб`єкт самостійно визначає та відображає у внутрішніх документах з питань фінансового моніторингу метод та порядок оцінки ризику з урахуванням вимог та рекомендацій, визначених суб`єктом державного фінансового моніторингу, що здійснює державне регулювання та нагляд за діяльністю відповідного суб`єкта. Суб`єкт періодично переглядає власні критерії ризику, а також заходи з управління ризиками з метою їх актуалізації та врахування змін, які відбулися в діяльності самого суб`єкта та в законодавстві у сфері протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення. У пункті 1 розділу VІ Критеріїв передбачено, що критерії ризику для фінансових операцій, які можуть мати ризик легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансування тероризму та фінансування розповсюдження зброї масового знищення, визначені у додатку 2 до цих Критеріїв. Суб`єкт самостійно може визначати додаткові критерії ризику для фінансових операцій з урахуванням вимог та рекомендацій, визначених суб`єктом державного фінансового моніторингу, що здійснює державне регулювання та нагляд за діяльністю відповідного суб`єкта. У разі виявлення суб`єктом фінансової операції, яка може мати ризик легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансування тероризму та фінансування розповсюдження зброї масового знищення, суб`єкт вживає всіх необхідних заходів для з`ясування, чи підлягає така фінансова операція внутрішньому фінансовому моніторингу. Суб`єкт самостійно визначає, які критерії ризику (крім критеріїв, передбачених Законом, нормативно-правовими актами відповідного суб`єкта державного фінансового моніторингу) використовуються ним під час встановлення ділових (договірних) відносин, а які - у процесі подальшого обслуговування клієнтів з урахуванням вимог та рекомендацій, визначених суб`єктом державного фінансового моніторингу, що здійснює державне регулювання та нагляд за діяльністю відповідного суб`єкта. Пункт 2 Додатку №2 Критеріїв передбачає, що критерії ризику для фінансових операцій, які можуть мати ризик легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансування тероризму та фінансування розповсюдження зброї масового знищення для суб`єктів, крім банків, при наданні клієнту будь-яких послуг, зокрема у випадках очевидної невідповідності вхідних/вихідних платежів дійсному призначенню платежу.
З матеріалів справи убачається, що позивачка,      ОСОБА_1 , посилалася на те, що відповідач, АТ КБ «Приватбанк», не мав законних підстав для не зарахування коштів на її рахунок, а тому прострочив свої зобов`язання за договором, за що передбачена відповідальність відповідно до приписів закону. Як на правову підставу позивачка посилалася на положення п. 32.2 ст. 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», яким передбачено нарахування пені на користь одержувача за порушення строків зарахування.
Судом встановлено , що АТ КБ «Приватбанк» відмовив в проведенні фінансової операції в сумі 8 561 313, 88 грн відповідно до абзацу 7 ч. 1 ст. 15 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», та 07 травня 2021 року повернув кошти платнику, що підтверджено довідкою АБ «Південний»(а. с. 17).
Тобто, АТ КБ «Приватбанк» не призупинив транзакцію платіжної операції, що призвело до порушення строків зарахування та нарахування пені, а, здійснивши заходи фінансового моніторингу та оцінивши виявлені ним ризики, відмовив на підставі абзацу 7 ч. 1 ст. 15 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення».
Крім того, з матеріалів справи убачається, що рахунок приватного виконавця виконавчого органу міста Києва ОСОБА_1 у АТ КБ «Приватбанк»   НОМЕР_3 є закритим з 30 червня 2021 року.
За таких обставин, є правильним висновок суду першої інстанції про те, що  приватним виконавцем виконавчого органу міста Києва ОСОБА_1 не було доведено порушень АТ КБ «Приватбанк» вимог чинного законодавства, які б надавали їй право на стягнення неустойки згідно з п. 32.2 ст. 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні».
Крім того, приватний виконавець не пов`язаний із договірними відносинами із боржником і стягувачем та є спеціальним суб`єктом правовідносин, який здійснює примусове виконання рішень судів та інших органів, які підлягають примусовому виконанню, відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» та Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів». Кошти, які надходять на рахунок приватного виконавця в порядку примусового виконання, не є його власністю.
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що суд не проаналізував належним чином норми ЗУ «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдженню зброї масового знищення», з аналізу яких убачається, що відмова банку у здійсненні фінансової операції, яка не є результатом злочинної діяльності або стосується фінансування тероризму або фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення, а також немає жодних індикаторів підозрілості є незаконною та безпідставною та порушує відповідне законодавство, яке регулює порядок проведення такої фінансової операції, з огляду на наступне.
Відповідно до абз. 7 ч. 1 ст. 15 цього Закону, банк зобов`язаний відмовитися від проведення фінансової операції, якщо вона має ознаки підозрілої або встановлено неприйнятно високий ризик клієнта.
Отже, Банк діяв відповідно до Закону України «Про запобігання та протидію легалізації доходів…», а саме: виявив ризики, які відповідно до критеріїв фінмоніторингу дають підстави для відмови у проведенні фінансової операції.
При цьому, колегія суддів відмічає, що наявність злочинної діяльності або фінансування тероризму - не є єдиною підставою для відмови банку.
Закон передбачає право банку відмовити у проведенні операції не лише у разі явних ознак злочинної діяльності, а й за інших підстав, зокрема:
·         Відсутність належної ідентифікації/верифікації клієнта.
·         Виявлення фінансової операції, що має ознаки ризикової (відповідно до внутрішніх критеріїв банку).
·         Невідповідність операції звичайній фінансовій діяльності суб`єкта.
Колегія суддів також звертає увагу й на те, що банк мав право та обов`язок здійснити фінансовий моніторинг цієї операції відповідно до вимог НБУ та внутрішніх політик, затверджених відповідно до законодавства, так, відповідно до Положеньпро здійснення банками фінансового моніторингу № 65 від 19.05.2020 року, банки мають посилений контроль за операціями клієнтів з високим рівнем ризику.
            З матеріалів справи убачається, що фінансова операція була на значну суму (8 561 313,88 грн), а тому банк мав підвищені зобов`язання щодо перевірки її законності. А отже, оскільки операція була на значну суму, банк зобов`язаний був перевірити її відповідність фінансовому профілю клієнта та в разі сумнівів - відмовити у проведенні переказу.
На підставі викладеного, доводи щодо «неправомірної відмови банку» спростовуються тим, що закон надає банку ширші підстави для відмови у проведенні операцій, а не лише у випадку їхньої злочинності.
Крім того, колегія суддів відмічає, що судом було вжито заходи щодо витребування інформації про наявність повідомлення АТ КБ «Приватбанк» до Державної служби фінансового моніторингу України, проте, розширену відповідь отримано не було з огляду на законодавчі обмеження щодо розголошення такої інформації. Відповідно до Закону України «Про запобігання та протидію легалізації доходів, одержаних злочинним шляхом…» така інформація належить до категорії обмеженого доступу та не може бути розголошена у судовому процесі, як повідомлено в листі Державної служби фінансового моніторингу України (а. с. 100-102).
За таких підстав, відсутність інформації про факт повідомлення банком Держфінмоніторингу не може тлумачитися як доказ його ненадання або незаконності дій банку, оскільки законодавство прямо передбачає заборону на розголошення цих відомостей третім особам, у тому числі суду.
Вищевикладене нівелює доводи позивачки про те, що банк діяв безпідставно, оскільки неможливість отримати підтвердження не означає його відсутність.
Неприйнятними є і доводи позивачки про те, що суд не зробив будь-яких висновків щодо обґрунтованості встановлення категорії ризику, що надало право відповідачу відмовитися від проведення підозрілої операції, оскільки суд не має компетенції переглядати внутрішню систему оцінки ризиків банку, а лише встановлює, чи були дії банку в межах законодавства.
При цьому, відсутність у рішенні суду окремого аналізу підстав встановлення ризику не впливає на правомірність відмови банку, адже закон надає банку широкі повноваження у фінансовому моніторингу без необхідності додаткового підтвердження цього перед клієнтом чи судом.
Колегія суддів ще раз акцентує увагу на зазначеному вище, а саме, що відповідно до положень Закону України «Про запобігання та протидію легалізації доходів…» та постанов НБУ, банк самостійно визначає рівень ризику клієнтів і має право відмовитися від проведення фінансової операції за наявності відповідних підстав.
Посилання на правові висновки Верховного Суду у справі №757/57487/20 є необґрунтованимта не релевантним обставинам у даній справі, оскільки такі висновки застосовуються лише за умови подібності фактичних обставин та правового регулювання. Водночас, у даній справі судом обґрунтовано встановлено, що законодавство прямо передбачає право банку самостійно оцінювати ризики та ухвалювати рішення про відмову у проведенні операції, не вимагаючи підтвердження з боку Держфінмоніторингу.
Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлених обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження та оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга адвоката Москаленка А. С. в інтересах приватного виконавця виконавчого округу міста Києва ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Печерського районного суду м. Києва від 10 квітня 2024 року залишенню без змін.
Керуючись ст.ст.  367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу адвоката Москаленка Антона Сергійовича в інтересах приватного виконавця виконавчого округу міста Києва ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 10 квітня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.   
 
Повне судове рішення складено 28 березня 2025 року.

Головуючий                                                                                             Т. О. Невідома

 
Судді                                                                                                          В. А. Нежура

 
 
                                                                                                                    В. В. Соколова