Окрема думка
судді Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду 
ОСОБА_1 
справа №727/7078/22
провадження № 51-5080км24
01 травня 2025 року колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі головуючої ОСОБА_2 , суддів ОСОБА_1 , ОСОБА_3 було розглянуто у відкритому судовому засіданні касаційну скаргузахисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 , зі змінами та доповненнями на вирок Чернівецькогоапеляційного суду від 08 жовтня 2024 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12022260000000139.
У касаційній скарзі зі змінами та доповненнями захисник  ОСОБА_4 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просив змінити кваліфікацію діяння ОСОБА_5 з ч. 3 ст. 369 КК України на ч. 1 ст. 369 КК України та вважати його засудженим за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 369 КК України. Призначити ОСОБА_5 покарання у виді штрафу у розмірі тисяча п`ятсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 25 500 (двадцять п`ять тисяч п`ятсот) грн. Скасувати запобіжний захід ОСОБА_5 та звільнити його з-під варти.
Свої доводи захисник мотивував тим, що суд апеляційної інстанції надав неправильну правову оцінку встановленим обставинам цього провадження та дійшов помилкового висновку про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 369 КК України, а отже застосував положення закону України про кримінальну відповідальність, який не підлягає застосуванню.
Зазначав, що умисел ОСОБА_5 не був направлений на надання неправомірної вигоди саме особі, яка займає відповідальне становище, а тому ОСОБА_5 , який не має жодного стосунку до правоохоронних органів, не усвідомлював належності поліцейського ОСОБА_6 до категорії службових осіб, які займають відповідальне становище, що свідчить про відсутність в його діях кваліфікуючої ознаки, передбаченої ч. 3 ст. 369 КК України.
Вважав, що кваліфікуюча ознака «пропозиція та надання неправомірної вигоди службовій особі, яка займає відповідальне становище», не знайшла свого підтвердження у судових засіданнях судів першої та апеляційної інстанцій, а тому судом першої інстанції правомірно виключена з обвинувачення.
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду постановою від 01 травня 2025 року касаційну скаргу захисника ОСОБА_4  зі змінами та доповненнями задовольнив частково.
Вирок Чернівецького апеляційного суду від 08 жовтня 2024 року стосовно ОСОБА_5 скасував та призначив новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Звільнив  ОСОБА_5 з-під варти з місць позбавлення волі.
Такого висновку Суд дійшов тому, що у цьому кримінальному провадженні суду апеляційної інстанції необхідно дослідити наявність чи відсутність процесуального критерію провокації, зокрема щодо надання неправомірної вигоди, перевіривши чи без активних дій працівника правоохоронного органу, направлених на те, щоб ОСОБА_7 надав би неправомірну вигоду, тобто виконав ще одну форму об`єктивної сторони злочину.
Не погоджуючись із підставою та мотивами скасування ухвали апеляційного суду, вважаю за необхідне у цій справі висловити окрему думку, виходячи з такого.
На мою думку, дійшовши такого висновку, колегія суддів Верховного Суду, вийшовши за межі касаційної скарги захисника в порядку ч. 2 ст. 433 КПК України, не навела належних мотивів такого рішення з урахуванням меж касаційного розгляду та повноважень суду касаційної інстанції.
За ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Вважаю, що цих вимог судом касаційної інстанції не дотримано.
Так, згідно з обвинувальним актом, вчинене ОСОБА_5 кримінальне правопорушення кваліфіковано за ч. 3 ст. 369 КК України, яке виразилося у наданні неправомірної вигоди службовій особі, яка займає відповідальне становище.
Суд першої інстанції, здійснюючи кримінально-правову оцінку висунутого ОСОБА_5 обвинувачення, дійшов висновку, що діяння останнього слід кваліфікувати за ч. 1 ст. 369 КК України.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням, прокурор ОСОБА_8 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати оскаржуваний вирок, ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_5 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 369 КК України, та призначити йому покарання у виді 5 років позбавлення волі з конфіскацією майна. На обґрунтування вимог зазначала, що з урахуванням усіх доказів у сукупності, висновки суду першої інстанції про те, що ОСОБА_5 не усвідомлював, що ОСОБА_6 належить до особи, яка займає саме відповідальне становище, не відповідають обставинам справи та спростовуються дослідженими у ході судового розгляду доказами. Вважала, що доводи ОСОБА_5 про його необізнаність щодо займаної ОСОБА_6 посади, - це спосіб уникнути більш суворої відповідальності за вчинене кримінальне правопорушення, оскільки зміст прохання, з яким ОСОБА_5 звернувся до ОСОБА_6 , свідчить про обізнаність його з обсягом службових повноважень останнього. Крім того, свідок ОСОБА_6 неодноразово роз`яснював ОСОБА_5 , що він, як керівник Інспекції, є головою комісії з службового розслідування та до його повноважень належить вносити пропозиції начальнику ГУНП щодо звільнення, в тому числі ОСОБА_9 , стосовно якого наразі проводиться службове розслідування.
Сторона захисту вирок суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржувала.
Апеляційний суд відповідно до вимог статей 404, 405, 407 КПК належним чином перевірив усі доводи апеляційної скарги прокурора та дійшов висновку, що суд першої інстанції, дослідивши докази і встановивши обставини, що внаслідок вчинення неправомірних дій ОСОБА_5 , останнім було надано неправомірну вигоду службовій особі, проте прийшов до помилкового висновку, що стороною обвинувачення не доведено, що останній надав неправомірну вигоду особі, яка займає саме відповідальне становище, що потягло за собою неправильну кваліфікацію дій обвинуваченого. Вирок суду першої інстанції скасував частково та постановив новий вирок.
Вважаю, що апеляційний суд повною мірою перевірив рішення суду першої інстанції на предмет його відповідності фактичним обставинам справи, повноти судового розгляду та дотримання вимог КПК України.
На мою думку, апеляційний суд розглянув кримінальне провадження в межах доводів апеляційної скарги прокурора стосовно того, що суд першої інстанції дійшов неправильного висновку про те, що ОСОБА_5 не усвідомлював, що ОСОБА_6 належить до особи, яка займає саме відповідальне становище та неправильно перекваліфікував його дії з ч. 3 ст. 369 КК України на ч. 1 ст. 369 КК України. 
Сторона захисту ані в апеляційному суді, ані в касаційному не оспорювала подію кримінального правопорушення, а саме те, що ОСОБА_5 умисно надав неправомірну вигоди службовій особі за вчинення чи невчинення службовою особою в інтересах третьої особи будь-якої дії з використанням наданої їй влади чи службового становища.
За таких обставин, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які викладені у рішенні Суду, зокрема, що апеляційному суду слід дослідити наявність чи відсутність процесуального критерію провокації, на моє переконання, під час касаційного розгляду встановлено не було. 
Крім того, необхідно зазначити, що сторона захисту не ставила вимог щодо можливої провокації з боку правоохоронних органів.
Отже, встановлення справедливої збалансованості інтересів особи і суспільства, на мою думку, можливе шляхом надання пріоритетного значення в цій кримінальній справі саме конкретному суспільному інтересу. В даному випадку використано докази, отримані за відсутності провокації з боку правоохоронних органів, а тому дотримано вимоги справедливого судового розгляду у кримінальних справах, визначені ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. 
Скасовуючи вирок суду апеляційної інстанції та направляючи кримінальне провадження на новий апеляційний розгляд, колегія суддів Верховного Суду не навела обґрунтованих мотивів прийнятого рішення.
Під час касаційного розгляду Верховний Суд не встановив, які саме істотні порушення кримінального процесуального закону допустив суд апеляційної інстанції під час апеляційного розгляду. Натомість у постанові Верховного Суду надано власну оцінку встановленим висновкам судів попередніх інстанцій фактичним обставинам кримінального провадження та діям ОСОБА_5 .
На мою думку, касаційну скаргу захисника потрібно було залишити без задоволення, а судове рішення - без зміни.

Суддя                                                                                                        ОСОБА_1