ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2025 року 
м. Черкаси   

Справа № 711/243/25		
Провадження № 22-ц/821/850/25		
категорія: 310020000 	  	

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої: Карпенко О.В. 
суддів: Гончар Н.І., Новікова О.М.
за участю секретаря: Кофанової А.О.

учасники справи:
позивач:  ОСОБА_1 
представник позивача: адвокат Руднічук Дмитро Володимирович
відповідач:  ОСОБА_2 

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргупредставника ОСОБА_1 - адвоката Руднічука Дмитра Володимировича на рішення Придніпровського районного суду м.Черкаси від 05 березня 2025 року (ухваленого під головуванням судді Позарецької С.М.в приміщенні  Придніпровського районного суду м. Черкаси) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей, -

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог 

10 січня 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей.
Позовна заява мотивована тим, що між ним та відповідачем було зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 11.09.2010.
Від цього шлюбу сторони мають двох неповнолітніх синів: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
10 травня 2024 року сторони розірвали шлюб. З цього часу,вказує позивач, відповідач участі у вихованні дітей не бере, коштів на їх утримання не надає. Після розірвання шлюбу відповідач залишив за собою дошлюбне прізвище – ОСОБА_5 .
Діти зареєстровані за адресою проживання відповідача, але жодного дня не проживали за вказаною адресою та фактично проживають за адресою: АДРЕСА_1 разом з позивачем.
Після розлучення відповідач переїхала проживати до своїх батьків. Кошти на утримання дітей платити відмовляється. Діти повністю знаходяться на його утриманні.
Інших дітей, окрім їхніх з відповідачем спільних синів, а також непрацездатних батьків, відповідач не має.
Враховуючи наведене, позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь аліменти на утримання неповнолітніх синів: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, починаючи з дня подачі позовної заяви до суду і продовжувати стягнення до досягнення дітьми повноліття.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням  Придніпровського районного суду м. Черкаси від 05 березня 2025 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем жодними належними, допустимими, достатніми та переконливими доказами не доведено обставини про те, що діти проживають саме разом із ним і знаходяться на його утриманні і, відповідно, він має право на стягнення аліментів із матері дітей. Крім того, лише сам по собі факт визнання відповідачем позову, не може бути покладено в основу рішення, як законна підстава для його задоволення, а також і не може бути підставою для звільнення позивача від обов`язку надання доказів на підтвердження зазначених ним обставин.
За висновками суду, не знайшли свого об`єктивного підтвердження доводи позивача й про те, що він має певні доходи, а також те, що саме на його утриманні знаходяться діти.
Судом зазначено, що відмова у задоволенні позовних вимог не позбавляє можливості позивача звернутися із позовом про стягнення аліментів на утримання дітей за наявності інших, належним чином підтверджених обставин.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі, поданій 31 березня 2025 року, представник ОСОБА_1 – адвокат Руднічук Д.В., вважаючи оскаржуване рішення прийнятим із порушенням норм процесуального права та із неправильним застосуванням норм матеріального права, при невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, просив суд апеляційної інстанції скасувати рішення Придніпровського районного суду м.Черкаси від 05 березня 2025 рокута прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог.
Апеляційна скарга, зокрема, мотивована тим, що судом першої інстанції не надано оцінки доводам позивача про те, що він працює на посаді начальника Відділу ДВС Черкаського району та його заробітна плата становить 25000 грн., що свідчить про наявність у нього певних доходів та можливості утримання дітей.
Також вказує, що в судовому засіданні відповідачка визнала позовні вимоги та погодилась з доводами позивача про те, що вона не допомагає своїм дітям, що, в свою чергу, свідчить про фактичне місце проживання дітей з батьком, який їх самостійно утримує.
Стверджує, що оскільки сторонами було визнано обставину проживання дітей з позивачем і перебування останніх на його утриманні, а у суду не було обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин, то в силу ч. 1 ст. 82 ЦПК України, такі обставини не підлягали доказуванню позивачем.
Крім того, довідка №341 від 15.08.2024 року, видана Головою правління ОСББ «Перемоги 46» підтверджує достовірність наданих сторонами пояснень та не суперечить вимогам законодавства та рішенням Черкаської міської ради, якими затверджено форми інших довідок на підтвердження конкретних фактів, відтак визнання її неналежним та недопустимим доказом, не відповідає вимогам процесуального законодавства та, на переконання скаржника, є безпідставним.

Відзив на апеляційну скаргу на адресу Черкаського апеляційного суду не надходив

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції
       
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі.
10.05.2024 Придніпровським районним судом м. Черкаси у справі № 711/3229/24 шлюб сторін було розірвано та після розірвання шлюбу ОСОБА_6 було повернуто дошлюбне прізвище – ОСОБА_5 . Це судове рішення набрало законної сили 10.06.2024. У судовому рішенні зазначено про те, що будь-яких відомостей чи належних доказів щодо місця проживання дітей, учасниками справи суду надано не було.
Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей – синів: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується даними свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 28.12.2010, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Придніпровському району міста Черкаси Черкаського міського управління юстиції, актовий запис № 1465 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що свідчить свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 від 28.12.2010, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Придніпровському району міста Черкаси Черкаського міського управління юстиції, актовий запис № 1466.
Батьком дитини записаний позивач, а матір`ю - відповідач. Спору щодо батьківства між сторонами немає.
За даними паспорту серія НОМЕР_3 , виданого Придніпровським РВ у м. Черкаси УДМС України в Черкаській області 12.12.2013 та листа Департаменту «Центр надання адміністративних послуг» Черкаської міської ради від 17.01.2025, відповідач ОСОБА_6 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 з 19.08.1988 і дотепер.
За даними паспорта серія НОМЕР_4 , виданого Шполянським РВ УМВС України в Черкаській області 31.03.1999 зареєстроване місце проживання позивача ОСОБА_1 : с.Веселий Кут, Шполянського району, Черкаської області з 05.12.2003 і дотепер.
Дані про зареєстроване місце проживання дітей відсутні.

Мотивувальна частина
Позиція Черкаського апеляційного суду

Відповідно до ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Згідно ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищезазначене, розгляд даної справи з ознаками малозначності згідно із ч. ч. 4, 6 ст. 19, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.
Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Мотиви, з яких виходить Черкаський апеляційний суд, та застосовані норми права

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).
Згідно зі ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції в повній мірі відповідає зазначеним вимогам, виходячи з наступного.
Предметом даного спору є стягнення аліментів на неповнолітніх дітей.
Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України та ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.
За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину, той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом (пункт 17 постанови Пленуму Верховного Суду України   від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів»).
Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття   та знайшло своє закріплення у СК України.
Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Положеннями ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Згідно з ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Згідно вимог ст. 181 Сімейного кодексу України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Аналіз наведених норм закону дає підстави для висновку, що за загальним правилом, спосіб виконання батьками своїх обов`язків по утриманню неповнолітніх дітей, зокрема, сплаті аліментів, залежить від домовленості між ними, однак, у разі відсутності такої домовленості той з батьків, з ким проживають діти, має право звернутися до суду з відповідним позовом і в цьому разі аліменти на них можуть бути присуджені в частці від заробітку (доходу) їх матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.
Статтею 183 СК України передбачено, що суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.
Звертаючись до суду із даним позовом, ОСОБА_1 вказував, що він із відповідачкою перебували у шлюбі з 11.09.2010 по 10.05.2024 року. Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей – синів: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , які проживають разом з ним та перебувають на його утриманні.
На підтвердження заявленого позову, ОСОБА_1 в якості доказу долучив копію довідки №341 від 15.08.2024 року, видану Головою правління ОСББ «Перемоги 46», яка містить інформацію про те, що у квартирі АДРЕСА_3 проживають: ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем жодними належними, допустимими, достатніми та переконливими доказами не доведено обставини про те, що діти проживають саме разом із ним і знаходяться на його утриманні і, відповідно, він має право на стягнення аліментів із матері дітей. Крім того, лише сам по собі факт визнання відповідачем позову, не може бути покладено в основу рішення, як законна підстава для його задоволення, а також і не може бути підставою для звільнення позивача від обов`язку надання доказів на підтвердження зазначених ним обставин. Не знайшли свого об`єктивного підтвердження доводи позивача й про те, що він має доходи, а також те, що саме на його утриманні знаходяться діти.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до частини третьої статті 12, частин першої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Тобто, згідно з вимогами ЦПК України учасники справи мають передбачені процесуальним законом права і обов`язки. Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них, як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову. У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати та несе ризик відповідних наслідків, зокрема, відмови у задоволенні позовних вимог, у зв`язку із їх недоведеністю.
Отже, суд першої інстанції, надавши належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам і доводам позивача у їх сукупності, виходив із недоведеності позивачем належними, допустимими, достатніми та переконливими доказами обставин того, що діти проживають саме разом із ним і знаходяться на його утриманні, а також, що позивачем не доведено розмір його доходів,  тому вважав відсутніми підстави для задоволення позову.
Колегія суддів погоджується із висновками суду  про відсутність правових підстав для задоволення позову та звертає увагу на те, що сам лише факт незаперечення відповідачкою сплати аліментів не може нівелювати загальні стандарти доказування в цивільному процесі.
Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників, їхніх представників.
Матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про визнання відповідачкою тієї обставини, що діти проживають з батьком – позивачем по справі, а відтак, позивач не звільняється від обов`язку доведення вказаної обставини на загальних підставах.
За вірними висновками суду першої інстанції, з якими погоджується апеляційний суд, надана позивачем довідка №341 від 15.08.2024 року, підписана Головою правління ОСББ «Перемоги 46» на підтвердження обставин про те, що неповнолітні діти проживають разом з батьком не може вважатися належним та допустимим доказом для підтвердження вказаних обставин; взагалі не містить інформації про період часу фактичного та спільного проживання цих осіб.
Інших доказів на підтвердження проживання дітей з позивачем та перебування останніх на його утриманні, матеріали справи не містять.
Твердження позивача про те, що він працює та отримує заробітну плату також не підтверджуються відповідними доказами у справі.
Крім того, судом першої інстанції вірно зазначено, що відмова у задоволенні позовних вимог не позбавляє можливості позивача звернутися із позовом про стягнення аліментів на утримання дітей за наявності інших, належним чином підтверджених обставин.
Доводи, наведені представником позивача в апеляційній скарзі, суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер і правильності висновків суду першої інстанції не спростовують.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до пункту 1 частини 1статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
У відповідності до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами не вбачає, оскільки її доводи суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер і правильності висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст.258, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в  :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1  - адвоката Руднічука Дмитра Володимировича – залишити без задоволення.
Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 05 березня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1  до ОСОБА_2  про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей -  залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов, визначених ЦПК України.

Головуюча                 О.В. Карпенко 

Судді:                 Н.І. Гончар

               О.М. Новіков