ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 607/12733/24	Головуючий у 1-й інстанції Марциновська І.В. 	
Провадження № 22-ц/817/217/25 	Доповідач - Костів О.З.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 травня 2025 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Костів О.З. 
суддів -  Гірський Б. О., Хома М. В., 
з участю секретаря - Дідух М.Є. 
представник апелянта — Самуляка М.Ю.,
представник позивача — Кавійчик В.П.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 607/12733/24 за апеляційною скаргою обслуговуючого кооперативу «Обслуговуючий житлово-будівельний кооператив «Затишний дім» на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 листопада 2024 року (ухвалене суддею Марциновською І.В., повний текст якого складено 29 листопада 2024 року) в справі за позовом ОСОБА_1 до Обслуговуючого кооперативу «Обслуговуючий житлово-будівельний кооператив «Затишний дім» про стягнення безпідставно набутих коштів,

В С Т А Н О В И В:
У червні 2024 року ОСОБА_2 (далі — позивач), в інтересах якого діяла адвокат Вербіцька М.В., звернувся до суду з позовом до обслуговуючого кооперативу «Обслуговуючий житлово-будівельний кооператив «Затишний дім» (далі — ОК «ОЖБК «Затишний дім», відповідач, апелянт) про стягнення безпідставно набутих коштів.
Позов обґрунтовано тим, що з листопада 2020 року по 29 червня 2021 року позивач був співзасновником та керівником кооперативу «Затишний дім». З 07 січня 2021 року головою кооперативу став ОСОБА_3 , який у вересні 2022 року у приватній бесіді повідомив позивачу про можливе «замороження» будівництва багатоквартирних житлових будинків АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , яке здійснюється кооперативом «Затишний дім», через відсутність коштів та інвесторів. Оскільки у таке будівництво вже були вкладені особисті кошти позивача, останній виявив зацікавленість у членстві в кооперативі з метою набуття у власність житла у вказаному будинку.
15 вересня 2022 року ОСОБА_3 у телефонному режимі повідомив позивачеві про підготовку інвестиційного договору на будівництво №19, який мав бути укладений з кооперативом «Затишний дім» та за умовами якого позивач сплачує на рахунок кооперативу кошти у сумі 1500000.00 грн. В подальшому ОСОБА_3 запропонував сплатити указані кошти та прийти в офіс для укладення зазначеного інвестиційного договору.
Позивач, довіряючи ОСОБА_3 як голові кооперативу та своєму близькому товаришу, перерахував на рахунок відповідача грошові кошти у сумі 1500000.00 грн, однак інвестиційний договір на будівництво №19 того дня між сторонами укладений не був, оскільки ОСОБА_3 повідомив про наявність термінових справ. У подальшому укладення цього договору декілька разів відкладалось з надуманих ОСОБА_3 підстав.
Наприкінці 2022 року склад членів кооперативу змінився та його головою став ОСОБА_4 , однак договір між сторонами до цього часу не укладений, позивач не є членом кооперативу «Затишний дім» та грошові кошти у сумі 1500000.00 грн йому не повернуті.
За таких підстав, покликаючись на положення ст.1212 ЦК України, зважаючи на відсутність між сторонами договірних відносин, позивач вважає, що грошові кошти у сумі 1500000.00 грн є коштами, що безпідставно набуті відповідачем та підлягають поверненню позивачеві.
Крім цього, відповідно до ст.625 ЦК України позивач вважає, що у відповідача, який безпідставно користувався належними позивачеві коштами, виник обов`язок щодо сплати за період з 15 вересня 2022 року до 10 червня 2024 року інфляційних втрат у сумі 192982.48 грн та трьох процентів річних від простроченої суми у розмірі 78233.10 грн.
У зв`язку з наведеним позивач просив суд стягнути з ОК «ОЖБК «Затишний дім» безпідставно набуті кошти у сумі 1500000 грн, а також інфляційні втрати у сумі 192982.48 грн та три проценти річних від простроченої суми у розмірі 78233.10 грн. а також вирішити питання розподілу судових витрат.
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 листопада 2024 року позовну заяву ОСОБА_2 задоволено в повному обсязі.
Стягнуто з ОК «ОЖБК «Затишний дім» на користь ОСОБА_2 безпідставно набуті кошти у сумі 1500000.00 грн, інфляційні втрати у сумі 192982.48 грн, три проценти річних від простроченої суми у розмірі 78233.10 грн, а також 15140.00 грн сплаченого судового збору.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішеннями, ОК «ОЖБК «Затишний дім», в інтересах якого діяв адвокат Янчишин В.Й., подав на нього апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує, що судом неповно встановлено фактичні обставини справи та дано невірну оцінку доказам.
Апеляційна скарга мотивована тим, що у спірних правовідносинах позивач порушив засади добросовісності. Зазначає, що безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, а у подальшому поводиться суперечливо, вимагаючи повернення сплачених коштів. Вважає поведінку позивача суперечливою, оскільки знаючи про відсутність між сторонами будь-якого зобов`язання, добровільно сплатив відповідачеві кошти, чим погодився на настання невигідних для себе наслідків. Така правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 11 січня 2023 року у справі №548/741/21, від 17 квітня 2024 року у справі № 127/12240/22.
Крім цього, позивач в платіжному дорученні зазначив призначення платежу: «Оплата зг. Договору доручення інвест. Будівн. №19 від 15.09.2022 від ОСОБА_2 », а тому пред`явлення позову про повернення коштів з підстав, визначених ст.1212 ЦК України, суперечить інформації, вказаній в платіжному дорученні.
Разом з тим, відповідач не заперечує, щоб позивач підписав відповідний договір інвестиційного будівництва № 19 від 15 вересня 2022 року, стороною якого він є, і надав його для виконання. Відповідач розумно покладається на заяву ОСОБА_2 , що грошові кошти перераховані в рахунок відповідного договору інвестиційного будівництва №19 від 15 вересня 2022 року.
Також відповідач вважає, що не підлягають застосуванню до спірних правовідносин положення ст.625 ЦК України, оскільки згідно з п.18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України такі платежі підлягають списанню позивачем.
Крім того, у даній справі порушено принцип диспозитивності, оскільки суд першої інстанції збирав докази з власної ініціативи, зокрема, витребував у відповідача фінансову документацію.
В зв`язку із викладеним, апелянт просить рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 листопада 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.
19 лютого 2025 року на адресу Тернопільського апеляційного суду від представника позивача — адвоката Кавійчик В.П. надійшов відзив на апеляційну скаргу.
Відзив мотивований тим, що позиція саме відповідача є суперечливою в рамках цієї справи. Зазначає, що саме відповідач переконав позивача в тому, що домовленості залишаються в силі і що для укладення договору потрібно лише внести кошти, після чого позивач зможе підписати договір і отримати свої права як інвестор. Натомість відповідач навмисно уникав укладення договору та звинувачує позивача в недобросовісній поведінці. Недобросовісна поведінка відповідача підтверджується як свідченнями позивача, так і показаннями свідка ОСОБА_5 , який підтвердив, що між позивачем і головою кооперативу Мичком В.В. була досягнута домовленість про укладення інвестиційного договору, який передбачав внесення коштів. Однак, незважаючи на внесення коштів, договір так і не був підписаний.
Тобто, у сторін могли скластися договірні відносини із позивачем, обумовлені ініціативою відповідача на укладення договору, що і стало підставою для перерахування коштів, яка згодом відпала, адже договір так і не було підписано. З приводу призначення платежу, яке вказувалось позивачем як «Оплата зг. Договору доручення інвест. будівн № 19 від 15.09.22 від ОСОБА_2 », зазначає, що відповідно до постанови Верховного Суду у справі № 755/16831/19 від 09 серпня 2023 року, у певних випадках в приватному праві призначення платежу може мати значення, наприклад при визначенні того, яке грошове зобов`язання погашається, але не для підтвердження укладення певного договору. Отже, призначення платежу вказує на те, що подальше укладення договору дійсно мало відбутись, але сам факт платежу не свідчить про його укладення.
Верховний Суд у своїй практиці наголошує, що недобросовісною є поведінка, коли сторона діє всупереч своїм попереднім заявам або вчинкам, на які інша сторона обґрунтовано покладалася, зазнаючи внаслідок цього шкоди. У цій ситуації саме відповідач, прийнявши платіж, ухилився від виконання своїх зобов`язань, тоді як ОСОБА_2 діяв відповідно до досягнутих умов, демонструючи чесність і добросовісність.
У зв`язку з наведеним просить апеляційну скаргу залишити без задоволення.
В судовому засіданні представник апелянта — адвокат Самуляк М.Ю. апеляційну скаргу підтримав, зіславшись на мотиви, викладені у ній.
Представник позивача — адвокат Кавійчик В.П. проти апеляційної скарги заперечила та просила рішення суду залишити без змін.
Заслухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, доводи, зазначені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає виходячи із наступного.
За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
Судом встановлено наступні обставини.
У вересні 2022 року ОСОБА_2 та голова ОК «ОЖБК «Затишний дім» - Мичко В.В. обговорювали умови майбутнього договору, за яким позивач буде інвестором у будівництві багатоквартирних житлових будинків АДРЕСА_3 та отримає у власність квартиру.
Вказана обставина визнається сторонами та підтверджується показами допитаного у судовому засіданні в суді першої інстанції свідка ОСОБА_5 
15 вересня 2022 року з відкритого у відділенні № 71/19 АБ «Укргазбанк» на ім`я ОСОБА_2 банківського рахунку НОМЕР_1 перераховано грошові кошти у сумі 1500000.00 грн. Отримувачем коштів зазначений ОК «ОЖБК «Затишний дім». Призначення платежу: «Оплата зг. Договору доручення інцест. будівн № 19 від 15.09.22 від ОСОБА_2 ». Вказане підтверджується випискою з особового рахунку позивача за період з 01 по 30 вересня 2022 року та платіжним дорученням № TR.24826 від 15 вересня 2022 року (а.с.7, 8, 65).
Обставини щодо перерахування позивачем на рахунок відповідача грошових коштів у сумі 1500000.00 грн визнаються учасниками.
Згідно опису вкладення до цінного листа від 11 квітня 2024 року (трек-номер 4600119185256) вбачається, що представник ОСОБА_2 - адвокат Вербіцька М.В. на адресу ОК «ОЖБК «Затишний дім» надіслала адвокатський запит, в якому просила надати інформацію, чи укладалися між ОСОБА_2 та ОК «ОЖБК «Затишний дім» будь-які правочини за період з 01 січня 2020 року по даний час.
В матеріалах справи та на офіційному сайті Укрпошти (https://track.ukrposhta.ua/tracking_UA.html) відсутні докази про отримання відповідачем вищевказаного поштового відправлення.
Разом з тим, сторони у даній справі підтвердили той факт, що станом на теперішній час між ними не укладено інвестиційний договір щодо будівництва багатоквартирних житлових будинків АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 .
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, апеляційний суд виходить з наступного.
Відповідно до ст.205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.
Статтею 208 ЦК України передбачено, що у письмовій формі належить вчиняти, зокрема, правочини між юридичними особами.
Згідно положень ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі - електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку (ч.1). Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства (ч.2). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів (ч.3).
Положеннями ч.ч.1, 2 ст.638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Відповідно до ч.1 ст.639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами (ч.ч.2, 3 ст.639 ЦК України).
Приписами ч.ч.1, 2 ст.640 ЦК України встановлено, що договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.
Згідно зі ст.641 ЦК України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.
Статтею 642 ЦК України передбачено, що відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.
За змістом статей 655, 656 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав.
Згідно приписів ст.509 ЦК України зобов`язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.
Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Передбачений інститутом кондикції вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов:
1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи;
2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали.
Отже, предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права
Подібні висновки Великої Палати Верховного Суду викладені у постановах від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17.
Відповідно до ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов:
а) набуття або збереження майна;
б) набуття або збереження за рахунок іншої особи;
в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених ст.11 ЦК України).
Основна умова ч.1 ст.1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на цій підставі тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.
Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.
Тобто, у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення ст. 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.
Для виникнення зобов`язання з безпідставного збагачення необхідна наявність наступних умов:
1) збільшення майна в однієї особи (вона набуває нові цінності, збільшує кількість та вартість належного їй майна або звертає майно, яке неминуче мало б вибути із її володіння);
2) втрата майна іншою особою, тобто збільшення або збереження майна в особи є наслідком втрати або недоотримання цього майна іншою особою;
3) причинний зв`язок меж збільшенням майна в однієї особи i відповідною втратою майна іншою особою;
4) відсутність достатньої правової підстави для збільшення майна в однієї особи за рахунок іншої особи, тобто обов`язковою умовою є збільшення майна однієї сторони (набувачем), з одночасним зменшенням його в іншої сторони (потерпілого), а також відсутність правової підстави (юридичного факту) для збагачення.
Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 01 червня 2021 року у справі № 916/2478/20, від 04 травня 2022 року у справі № 903/359/21, від 05 жовтня 2022 року у справі № 904/4046/20.
Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідносин і їх юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 06 лютого 2020 року у справі № 910/13271/18, від 16 вересня 2022 року у справі № 913/703/20.
Звертаючись до суду із даним позовом ОСОБА_2 посилався на те, що він перерахував ОК «ОЖБК «Затишний дім» грошові кошти в розмірі 1500000.00 грн, однак станом на теперішній час сторони не уклали інвестиційний договір на будівництво №19 щодо якого вони мали усну домовленість про його укладення у майбутньому.
Заперечуючи проти позову, відповідач наголошував, зокрема, що позивач порушив засади добросовісності. Вказав, що безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, а у подальшому поводиться суперечливо, вимагаючи повернення сплачених коштів. Відповідач вважає поведінку позивача суперечливою, оскільки знаючи про відсутність між сторонами будь-якого зобов`язання, вільно і без помилки сплатив відповідачеві кошти, чим погодився на настання невигідних для себе наслідків.
Апеляційний суд констатує, що доказів укладення у письмовій формі інвестиційного договору на будівництво №19 від 15 вересня 2022 року у вигляді єдиного документа, підписаного обома сторонами, матеріали справи не містять.
Таким чином, без дотримання такої обов`язкової умови як підписання договору позивачем, останній не набуває чинності та, відповідно, не є укладеним, а відтак договірні відносини між сторонами у даному випадку є відсутніми.
Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд дійшов висновку, що правовідносини між сторонами у даній справі мають кондиційний характер, а відтак підпадають під регулювання положень глави 83 Цивільного кодексу України.
Як було зазначено вище, відповідно до приписів ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Враховуючи, що ОСОБА_2 перераховано ОК «ОЖБК «Затишний дім» грошові кошти в сумі 1500000.00 грн на підставі платіжного доручення № TR.24826 від 15 вересня 2022 року, в якому містилось посилання на інвестиційний договір на будівництво №19 від 15 вересня 2022 року, проте, як встановлено судом, такий договір між сторонами укладено не було, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що правова підстава для утримання відповідачем вказаної суми коштів відсутня.
У спірних правовідносинах саме позивач, діючи собі на шкоду, розумно покладався на попередні заяви та поведінку відповідача, який підтримував пропозицію щодо укладенням між сторонами договору. У подальшому саме поведінка відповідача не відповідала його попереднім заявам та поведінці, оскільки відповідач безпідставно після отримання грошових коштів від позивача уникав укладення між сторонами договору, зокрема не направив на адресу ОСОБА_2 відповідне поштове відправлення про необхідність підписання інвестиційного договору на будівництво чи проєкт такого договору.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що позовні вимоги щодо стягнення 1500000.00 грн безпідставно набутих коштів є обґрунтовані, заявлені у відповідності до вимог чинного законодавства, підтвердженою належними доказами, наявними в матеріалах справи, не спростованою відповідачем і, відповідно, такою, що підлягає задоволенню.
Посилання відповідача на те, що саме позивач, а не відповідач ухилявся від укладення договору не підтверджено жодними доказами.
Частиною 2 ст. 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Приписи ст.625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань. Відповідно грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема деліктних.
Виходячи з суми заборгованості 1500000.00 грн, інфляційні втрати позивача за період з вересня 2022 року до квітня 2024 року становлять 192982.48 грн. Розмір трьох відсотків річних, нарахованих на суму заборгованості, за період з 15 вересня 2022 року до 10 червня 2024 року становить 78233.10 грн.
При цьому, суд першої інстанції правильно не взяв до уваги посилання відповідача на постанови Верховного Суду від 11 січня 2023 року у справі №548/741/21 та від 17 квітня 2024 року у справі №127/12240/22, оскільки обставини, що мали місце у тих справах, не є релевантними обставинам у справі № 607/12733/24, так як ОСОБА_2 та ОК «ОЖБК «Затишний дім» не уклали інвестиційний договір на будівництво № 19, а лише мали усну домовленість щодо його укладення у майбутньому.
Апеляційний суд не бере до уваги посилання відповідача на постанову Верховного Суду від 31 січня 2024 року у справі № 640/17086/18, оскільки у вказаній справі Верховний Суд встановив, що позивач передав кошти ОСОБА_3 , який не був стороною договору купівлі-продажу, що підтверджується відповідними розписками. Дружина позивача 16 березня 2017 року написала відповідачам заяву про відсутність претензії щодо неукладення основного договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 та розписку про отримання як взаєморозрахунку 7000.00 дол США. Заява і розписка, надані дружиною позивача, яка була стороною попереднього договору купівлі-продажу квартири, після розписок, які надавав відповідач позивачу, свідчать про добровільне врегулювання спірних правовідносин між сторонами.
Отже правовідносини у справі №640/17086/18 та справі №607/12733/24 не є тотожними.
Апеляційний суд не приймає до уваги твердження апелянта про те, що до спірних правовідносин не підлягають застосуванню положення ст.625 ЦК України, оскільки згідно п.18 розділу «Прикінцеві і перехідні положення» ЦК України визначено можливість списання штрафних санкцій лише у разі їх виникнення за договором кредиту (позики), що не відповідає характеру спірних правовідносин, які виникли між сторонами у даній справі.
Колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта на те, що в порушення вимог ЦПК України суд першої інстанції самостійно витребував докази, чим порушив принцип диспозитивності, виходячи з наступного. 
У відповідності до ч.7 ст.81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
З матеріалів справи вбачається, що 25 жовтня 2024 року усною ухвалою, занесеною до протоколу судового засідання, зобов`язано відповідача надати суду докази щодо обліку коштів, перерахованих позивачем, на балансі відповідача.
З огляду на викладене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції діяв у відповідності до ч.7 ст.81 ЦПК України, яка надає суду право витребовувати докази у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.
Крім цього, колегія суддів зазначає, що на виконання вказаної ухвали представником відповідача надано суду фінансову звітність ОК «ОЖБК «Затишний дім» за 2023 рік, хоча перерахування позивачем спірних коштів на рахунок відповідача коштів мало місце 15 вересня 2022 року, в зв`язку із чим вказаний доказ судом при вирішення справи до уваги взагалі не брався.
Інші доводи апеляційної скарги є аналогічними викладеним у відзиві на позовну заяву, які не спростовують правильність висновку суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до власного тлумачення характеру спірних правовідносин та до переоцінки доказів.
У відповідності до статті 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з вимогами статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Згідно частини другої статті 89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Задовольняючи позов, судом першої інстанції вірно встановлено фактичні обставини справи та дано правильну оцінку доказам.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність.
Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин, застосовані правильно.
Порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.
Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.
Щодо розподілу витрат, пов`язаних з розглядом справи у суді апеляційної інстанції
Відповідно до п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції має містити розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Згідно ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, в тому числі, належать витрати на професійну правничу допомогу.
За змістом ст.131-2 Конституції України для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура.
Право учасників справи користуватися правничою допомогою передбачено ст.15 ЦПК України.
Відповідно до ч.1, п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.
Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Згідно з ч.2 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України, враховує:
1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;
2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;
3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;
4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Відповідно до ч.ч.3, 4 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Частиною 5 ст.137 ЦПК встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Згідно з ч.6 ст.137 ЦПК обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір – обґрунтованим.
За положеннями статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2022 року в справі №910/12876/19 суд зауважив, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини.
Разом з тим чинне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Відповідно, суд зазначив, що процесуальним законодавством передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.
Відповідно до правової позиції, висловленої об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постанові від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19 та підтвердженої Верховним Судом у постановах від 12 лютого 2020 року у справі №648/1102/19 і від 11 листопада 2020 року у справі №673/1123/15-ц, витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (п.1 ч.2 ст.137 ЦПК України).
21 березня 2025 року на адресу Тернопільського апеляційного суду від представника позивача — адвоката Кавійчик В.П. надійшла заява про стягнення судових витрат, в якій зазначено, що позивач у зв`язку із апеляційним розглядом справи очікує понести витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10000 грн.
На підтвердження розміру понесених витрат на професійну правничу допомогу представник позивача — адвокат Кавійчик В.П. надала:
- ордер на надання правничої (правової) допомоги від 18 лютого 2025 року серії ВО № 1098250;
- договір про надання правової допомоги від 08 липня 2024 року, укладений між адвокатом Кавійчик В.П. та ОСОБА_2 ;
- додаток №2 від 17 лютого 2025 року до договору про надання правової допомоги від 08 липня 2024 року, у якому зазначена вартість наданих послуг у розмірі 10 000 грн; 
- акт наданих послуг №2 від 21 березня 2025 року із описом наданих послуг (попереднє опрацювання апеляційної скарги, опрацювання та дослідження законодавчої бази, що регулює спірні правовідносини та судової практики, написання відзиву на апеляційну скаргу, участь у судових засіданнях).
Відповідно до п.1 договору про надання правової допомоги від 08 липня 2024 року адвокат відповідно до узгоджених сторонами доручень надає клієнту консультаційні та юридичні послуги щодо захисту інтересів останнього у судах.
Відповідно до п.п.1, 2 додатку №2 до договору про надання правової допомоги від 08 липня 2024 року за правову допомогу встановлюється гонорар у фіксованому розмірі 10000 грн за розгляд справи №607/12733/24 у апеляційному суді, який сплачується адвокату протягом 10 днів з дня отримання клієнтом вимоги адвоката.
Таким чином витрати позивача ОСОБА_2 на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції підтверджені належними та допустимими доказами.
Колегія суддів зазначає, що ОК «ОЖБК «Затишний дім» не подано до апеляційного суду клопотання про зменшення таких судових витрат.
З огляду на викладене, існують правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу за апеляційний розгляд даної справи у розмірі 10000 грн, оскільки такий розмір судових витрат доведений, документально обґрунтований та відповідає критерію розумної необхідності таких витрат.
Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268).
Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу обслуговуючого кооперативу «Обслуговуючий житлово-будівельний кооператив «Затишний дім» – залишити без задоволення.
Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 листопада 2024 року — залишити без змін.
Стягнути з обслуговуючого кооперативу «Обслуговуючий житлово-будівельний кооператив «Затишний дім» на користь ОСОБА_2 судові витрати, понесені за апеляційний розгляд даної справи у розмірі 10000 (десять тисяч) гривень 00 копiйок.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Дата складення повного тексту постанови — 30 травня 2025 року.

Реквізити учасників:
Позивач: ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_4 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .
Відповідач: Обслуговуючий кооператив «Обслуговуючий житлово-будівельний кооператив «Затишний дім», місцезнаходження: провулок Цегельний, буд. 8, офіс 88, м. Тернопіль; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 43900885.

Головуючий                                                                        О.З. Костів
Судді:                                                                                Б.О. Гірський
                                                                                       М.В. Хома