КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

	

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2025 року                                                                                                      місто Київ
єдиний унікальний номер справи: 761/584/23
номер провадження: 22-ц/824/5862/2025
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),
суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А., 
за участю секретаря - Габунії М.Г.,
розглянувши у відкритому судовому цивільну справу за апеляційною скаргою представника товариства з обмеженою відповідальністю «Спорт ЮЕЙ» - адвоката Лісничого Ігоря Валерійовича на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 15 жовтня 2024 року та на додаткове рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 05 грудня 2024 року, апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Миколайчука Ореста Ігоровича на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 15 жовтня 2024 року, апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Миколайчука Ореста Ігоровича на додаткове рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 05 грудня 2024 року, апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката Саницького Андрія Ігоровича на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 15 жовтня 2024 року, у складі судді Пономаренко Н.В., у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , товариства з обмеженою відповідальністю «Спорт ЮЕЙ», ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про захист честі, гідності, ділової репутації та спростування недостовірної інформації,
В С Т А Н О В И В:
У січні 2023 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , товариства з обмеженою відповідальністю «Спорт ЮЕЙ» (далі - ТОВ «Спорт ЮЕЙ»), ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про захист честі, гідності, ділової репутації та спростування недостовірної інформації.
Позовна заява мотивована тим, що позивач ОСОБА_3 є українським підприємцем, у період часу з 2012  року по 2014 рік був народним депутатом України сьомого скликання, з 2009 року і по теперішній час він є Президентом Всеукраїнської громадської організації «Федерація боксу України» і він є членом Виконавчого комітету вказаної організації, а з 2022 року позивач також являється віце-президентом та членом Ради директорів Міжнародної асоціації боксу. 
Вказував, що ІНФОРМАЦІЯ_1 на веб-сайтах розміщене інтерв`ю ОСОБА_5 під заголовком «ІНФОРМАЦІЯ_10», у якому останній поширив недостовірну інформацію про нього, яка не є оціночним судженням, а носить стверджувальний характер і по суті є недостовірною інформацією, її розповсюдження створює негативний образ про позивача.
Зазначав, що у процитованих твердженнях відповідач ОСОБА_1 звинувачує його у вчиненні протиправних діянь, які полягають у тому, що він є колаборантом та зрадником нашої Батьківщини, які підпадають під ознаки кримінальних правопорушень. Така інформація є вкрай негативною, недостовірною та такою, що порушує презумпцію невинуватості і характеризує позивача як особу, що вчинила ряд протиправних діянь, за які передбачена кримінальна відповідальність. Однак позивач до кримінальної відповідальності не притягувався і незнятої чи непогашеної судимості не має. Висловлювання ОСОБА_1 принижують честь, гідність та ділову репутацію позивача.
З урахуванням наведеного, ОСОБА_3 просив визнати недостовірною та такою, що порушує його особисті немайнові права на повагу до його честі, гідності та ділової репутації інформацію, поширену ОСОБА_1 в інтерв`ю з ним під заголовком « ІНФОРМАЦІЯ_2 », розміщене ІНФОРМАЦІЯ_1 об 18 год 04 хв. на веб-сайті ІНФОРМАЦІЯ_3 за адресою в мережі Інтернет за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_4 що належить ТОВ «Спорт ЮЕЙ», а саме, інформацію:
«…Звичайно, він ніякий не президент. Фейкова конференція, яка нібито обрала його президентом ФБУ, пройшла з великими порушеннями. Фактично він сам себе назвав президентом. Не розумію, як його зареєстрували в Мін`юсті. ОСОБА_6 - ніякий не президент, він - самозванець. Я вже не раз казав і повторю ще раз: ОСОБА_6 робить все для того, щоб розвалити український бокс…»;
«…У ОСОБА_6 стиль такий, що він завжди говорив неправду. Я з ним працював багато років, я це знаю. Навіть після початку повномасштабного вторгнення росії в Україну, коли він казав нікому не вірити, що він вивіз з України свою сім`ю і зараз повернеться.                         І після тих слів, він досі ще не повернувся. І я думаю, що він сюди вже не повернеться. Він же ж і перед війною не хотів зустрічатися з людьми, які з ним не згідні. Він приїжджав на чемпіонат України і втікав від людей. Тим більше він зараз не зустрінеться. Тому що він наробив великої біди. За всіма ознаками він є цинічний колаборант. Чому цинічний? Тому що людина, яка цинічно каже, що є патріотом України - це цинізм вищої марки. Ну який же він патріот України? І після цього він іде і підтримує ОСОБА_19 - всі знають, що це за людина. А ще один цинізм - коли він іде на ці вибори і одягає майку з портретом нашого президента (ОСОБА_18 - Авт.). Це просто караул. Він підходить під термін колаборант - він продав свою країну, це однозначно…»;
«…ОСОБА_6 не має морального права очолювати ФБУ. Він колаборант і зрадник нашої Батьківщини. Це однозначно. Але мене цікавлять і інші люди. Ті президенти регіональних федерацій, ті діячі, тренери, які лайкають і підтримують його дописи в соцмережі, вітають з обранням на посаду в ІВА. Якщо ОСОБА_6 - колаборант, то хто ті люди, які його підтримують? Вони отримали посади незаконно і тримаються за свої посади. Але зараз відбудуться зміни і мають прийти ті тренери й функціонери, які повинні тренувати та керувати, а не ті, кому ОСОБА_6 подарував посади…»;
«…ОСОБА_6 зганьбив весь український бокс і весь спорт. Тренера ОСОБА_7 в Ірпіні застрелили в залі під час тренування. Скільки боксерів вже загинуло, а скільки воює! А де київський діяч ОСОБА_9 , який його підтримував? Чому він мовчить і нічого не скаже? А де великий держтренер, який ще досі обійма' посаду, ОСОБА_11 ? Де вони зараз всі є, чому мовчать? ОСОБА_11 за кордон втік, ОСОБА_9 взагалі не чути. Якщо ОСОБА_6 колаборант, а ці його підтримували, то хто вони такі?...»
«…Так, він розвалює український бокс, а також з ОСОБА_20 вони валять всесвітній бокс. Я сподіваюся, видатні боксери та впливові у боксі люди захистять наш вид спорту і він все-таки не буде виключений з програми ОІ. За цим видом у світі стоять мільйони людей - тренерів, спортсменів... А таку гидоту і капость для боксу роблять декілька от таких людей…».
Також ОСОБА_3 просив зобов`язати ТОВ «Спорт ЮЕЙ» протягом п`яти календарних днів з моменту набрання рішенням у даній справі законної сили, спростувати поширену ІНФОРМАЦІЯ_1 вказану вище інформацію шляхом опублікування на головній сторінці веб-сайту ІНФОРМАЦІЯ_3 повідомлення про ухвалення у цій справі судового рішення, включаючи публікацію повного тексту рішення.
Крім цього, ОСОБА_3 просив визнати недостовірною та такою, що принижує його честь, гідність і ділову репутацію вищевказану інформацію, поширену ОСОБА_1 в інтерв`ю з ним під заголовком « ІНФОРМАЦІЯ_5 », що розміщене ІНФОРМАЦІЯ_1 на іншому веб-сайті: ІНФОРМАЦІЯ_6 який належить ОСОБА_2 .
Також позивач просив зобов`язати ОСОБА_2 протягом п`яти календарних днів з моменту набрання рішенням у даній справі законної сили спростувати поширену ІНФОРМАЦІЯ_1 вказану інформацію шляхом опублікування на головній сторінці веб-сайту ІНФОРМАЦІЯ_6 повідомлення про ухвалення у цій справі судового рішення, включаючи публікацію повного тексту рішення.
У порядку розподілу судових витрат позивач просив стягнути на свою користь в солідарному порядку із відповідачів судові витрати.
Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 20 червня 2023 року за клопотанням представника позивача - адвоката Гонтаря О.М. залучено до участі у справі співвідповідача ОСОБА_4 (а.с.43-44, т.4).                     
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 15 жовтня 2024 року позовну заяву ОСОБА_3 задоволено частково.
Визнано недостовірною та такою, що принижує честь, гідність і ділову репутацію ОСОБА_3 інформацію, поширену ОСОБА_1 в інтерв`ю з ним під заголовком « ІНФОРМАЦІЯ_5 », що розміщене ІНФОРМАЦІЯ_1 на веб-сайті ІНФОРМАЦІЯ_3, за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_4 а саме інформацію: « ІНФОРМАЦІЯ_7 …За всіма ознаками він є цинічний колаборант.»; «Він підходить під термін колаборант - він продав свою країну, це однозначно…»; «ОСОБА_6…Він колаборант і зрадник нашої Батьківщини. Це однозначно»; «Якщо ОСОБА_6 - колаборант, …».
Визнано недостовірною та такою, що принижує честь, гідність і ділову репутацію ОСОБА_3 інформацію, поширену ОСОБА_1 в інтерв`ю з ним під заголовком « ІНФОРМАЦІЯ_5 », що розміщене ІНФОРМАЦІЯ_1 на веб-сайті ІНФОРМАЦІЯ_6 за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_8 а саме інформацію: « ІНФОРМАЦІЯ_7 …За всіма ознаками він є цинічний колаборант.»; «Він підходить під термін колаборант - він продав свою країну, це однозначно…»; «ОСОБА_6…Він колаборант і зрадник нашої Батьківщини. Це однозначно»; «Якщо ОСОБА_6 - колаборант, …».
Зобов`язано ТОВ «Спорт ЮЕЙ» протягом п`яти календарних днів з моменту набрання рішенням у даній справі законної сили, спростувати поширену ІНФОРМАЦІЯ_1 вказану інформацію шляхом опублікування на головній сторінці веб-сайту ІНФОРМАЦІЯ_3 повідомлення про ухвалення у цій справі судового рішення та вступної та резолютивної частини рішення суду у цій справі.
Зобов`язано ОСОБА_2 протягом п`яти календарних днів з моменту набрання рішенням у даній справі законної сили спростувати поширену ІНФОРМАЦІЯ_1 вказану інформацію шляхом опублікування на головній сторінці веб-сайту ІНФОРМАЦІЯ_6 повідомлення про ухвалення у цій справі судового рішення та вступної і резолютивної частини рішення суду у цій справі.
В іншій частині позову ОСОБА_3 відмовлено (а.с.113-125, т.4).
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що вищевказана інформації об`єднана єдиним твердженням, що позивач ОСОБА_3 «колаборант і зрадник», що згідно зі          ст.111-1 КК України є  кримінально карним діянням. Суд першої інстанції дійшов висновку, що інформація про те, що позивач є колаборантом та зрадником, тобто особою, яка вчинила ряд тяжких злочинів проти основ національної безпеки України, не відповідає дійсності, відтак є недостовірною. Така поширена відповідачами інформація є фактичним твердженнями, а не оціночними судженнями. Відтак, розповсюдження інформації у вигляді фактичних тверджень про те, що позивач є колобарантом та зрадником, безумовно його дискредитує та створює враження про начебто підтримку дій, які держава-агресор вчиняє в Україні. 
Оскільки поширена вказана вище інформація негативно впливає на особисті немайнові права та ділову репутацію позивача, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність складу юридичного правопорушення, необхідного для задоволення позовних вимог позивача про захист честі, гідності та ділової репутації у вказаній вище частині, а також в частині зобов`язання ТОВ «Спорт ЮЕЙ» та ОСОБА_2 протягом п`яти календарних днів з моменту набрання рішенням у даній справі законної сили, спростувати поширену ІНФОРМАЦІЯ_1 вказану інформацію шляхом опублікування на головній сторінці веб-сайту ІНФОРМАЦІЯ_3 повідомлення про ухвалення у цій справі судового рішення та вступної та резолютивної частини рішення суду у цій справі.
21 жовтня 2024 року представник ОСОБА_3 - адвокат Гонтар О.М. подав до суду заяву, у якій  просив ухвалити додаткове рішення у справі про стягнення з відповідачів ОСОБА_1 , ТОВ «Спорт ЮЕЙ», ОСОБА_2 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 3 969 грн 60 коп., витрати за підготовку експертного висновку у розмірі 22 942 грн 10 коп. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 200 000 грн 00 коп.
Додатковим рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 05 грудня 2024 року заяву представника ОСОБА_3 - адвоката Гонтаря О.М. про ухвалення додаткового рішення у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ТОВ «Спорт ЮЕЙ», ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про захист честі, гідності, ділової репутації та спростування недостовірної інформації - задоволено частково.
Стягнуто з відповідачів ОСОБА_1 , ТОВ «Спорт ЮЕЙ», ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_3 судовий збір по 1 058 грн 56 коп., з кожного.
Стягнуто з відповідачів ОСОБА_1 , ТОВ «Спорт ЮЕЙ», ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі по 8 000 грн 00 коп., з кожного.
У задоволенні іншої частини заяви відмовлено (а.с.227-233, т.4).
Не погоджуючись з рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від                           15 жовтня 2024 року та додатковим рішенням цього ж суду 05 грудня 2024 року, представник ТОВ «Спорт ЮЕЙ» - адвокат Лісничий І.В. подав апеляційну скаргу, у якій просить:
скасувати рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 15 жовтня 2024 року у частині позовних вимог до ТОВ «Спорт ЮЕЙ», а саме, зобов`язання ТОВ «Спорт ЮЕЙ» протягом п`яти календарних днів з моменту набрання рішенням у даній справі законної сили, спростувати поширену ІНФОРМАЦІЯ_1 вказану інформацію шляхом, опублікування на головній сторінці веб-сайту ІНФОРМАЦІЯ_3 повідомлення, про ухвалення у цій справі судового рішення та вступної і резолютивної частини рішення суду у цій справі та ухвалити нове рішення в цій частині, яким відмовити ОСОБА_3 у задоволенні  позовних вимог до ТОВ «Спорт ЮЕЙ». 
скасувати додаткове рішення Шевченківського районного суду міста Києва від                        05 грудня 2024 року у частині вимог до ТОВ «Спорт ЮЕЙ», а саме, стягнення з ТОВ «Спорт ЮЕЙ» на користь ОСОБА_3 судового збору у розмірі  1058 грн 56 коп. та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 8000 грн 00 коп. і ухвалити нове рішення в цій частині, яким відмовити ОСОБА_3 у задоволенні його заяви до ТОВ «Спорт ЮЕЙ» (а.с.1-21, т.6).
Апеляційна скарга мотивована тим, що рішенням суду першої інстанції підтверджено, що оспорювана інформація про позивача була озвучена ОСОБА_1 . Тобто саме ОСОБА_1 є автором слів, які були визнані недостовірними судом першої інстанції. Тоді, як місце, де було розміщено інтерв`ю є веб-сайт ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_18, а новини про факт проведення інтерв`ю були розміщені на різних засобах масової інформації, в тому числі на веб-сайті ТОВ «Спорт ЮЕЙ». Тому вважає, що оспорювану інформацію, розміщену на веб-сайті ТОВ «Спорт ЮЕЙ», слід розцінювати як позицію окремих людей ( ОСОБА_1 та ОСОБА_4 ), а не фактичне твердження, позицію та думку скаржника. Однак суд першої інстанції не врахував того, що скаржник розмістив лише новину про саме інтерв`ю з посиланням на його першоджерело та з прямим цитуванням висловлювань його учасників, зокрема ОСОБА_1 та ОСОБА_4 . Тобто суд першої інстанції проігнорував факти того, що оспорювана позивачем інформація належать ОСОБА_1 , а місцем розповсюдження оспорюваної інформації є веб-сайт ОСОБА_2 , який містив повний зміст оспорюваної інформації.
Вважає, що ТОВ «Спорт ЮЕЙ» та власник веб-сайту, на якому розміщена новина, не можуть нести відповідальність за такі висловлювання, адже не є авторами та першоджерелами таких висловлювань. Окрім того, ТОВ «Спорт ЮЕЙ» чітко зазначило, що здійснило лише часткове цитування оспорюваної інформації без її безпосереднього опублікування на веб-сайті в повному обсязі. ТОВ «Спорт ЮЕЙ» було розміщено посилання на веб-сайт, який належить ОСОБА_2 та який містив повний зміст оспорюваної інформації.
Стверджує, що суд першої інстанції не врахував висновки Верховного Суду щодо звільнення від відповідальності за поширення висловлювань, зроблених іншими особами. Відповідні висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 23 лютого 2022 року у справі №761/39429/14, у постанові Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі №757/43705/19-ц та постанові Верховного Суду України від 01 лютого 2018 року у справі №461/6366/15-ц, та підтверджують той факт, що ТОВ «Спорт ЮЕЙ» підлягає звільненню від відповідальності, оскільки не є автором оспорюваної інформації, а здійснило лише її відтворення, надавши читачам та глядачам дослівне цитування повідомлень інших фізичних осіб та ресурсів з посиланням на автора і джерело походження.
Щодо додаткового рішення, то представник ТОВ «Спорт ЮЕЙ» зазначає, що суд першої інстанції проігнорував той факт, що позивач не навів жодних обґрунтованих причин і обставин, які не залежали від його волевиявлення та пов`язані з істотними перешкодами чи труднощами для підтвердження неможливості подання доказів (договорів, рахунків тощо) розміру понесених судових витрат до завершення судових дебатів, як цього вимагає ст.141 ЦПК України, на що також звертає увагу Верховний Суд.
Вказує, що судом першої інстанції було залишено поза увагою той факт, що позивачем не було надано достатніх та належних документів, які б підтверджували здійснення витрат на професійну правничу допомогу, як того вимагає ч.8 ст.141 ЦПК України. До поданої заяви позивача було додано лише копію рахунку-фактури на оплату правових послуг, але відсутня квитанція про фактичну оплату цих послуг, яка б могла належним чином засвідчити проведення оплати позивачем, що є прямим порушенням вимог процесуального законодавства.
Не погоджуючись з рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від                    15 жовтня 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Миколайчук О.І. подав апеляційну скаргу, у якій просить його  скасувати в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 , а саме,
 визнання недостовірною та такою, що принижує честь, гідність і ділову репутацію ОСОБА_3 інформацію, поширену ОСОБА_1 в інтерв`ю з ним під заголовком « ІНФОРМАЦІЯ_5 », що розміщене ІНФОРМАЦІЯ_1 на веб-сайті ІНФОРМАЦІЯ_3, за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_9 , а саме, інформацію: « ІНФОРМАЦІЯ_7 …За всіма ознаками він є цинічний колаборант.»; «Він підходить під термін колаборант - він продав свою країну, це однозначно...»; «ОСОБА_6...Він колаборант і зрадник нашої Батьківщини. Це однозначно»; «Якщо ОСОБА_6 - колаборант, ...». «У ОСОБА_6...За всіма ознаками він є цинічний колаборант.»; «Він підходить під термін колаборант - він продав свою країну, це однозначно...»; «ОСОБА_6...Він колаборант і зрадник нашої Батьківщини. Це однозначно»; «Якщо ОСОБА_6 - колаборант, ...»;
зобов`язання ТОВ «Спорт ЮЕЙ» протягом п`яти календарних днів з моменту набрання рішенням у даній справі законної сили, спростувати поширену ІНФОРМАЦІЯ_1 вказану інформацію шляхом опублікування на головній сторінці веб-сайту ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_2 протягом п`яти календарних днів з моменту набрання рішенням у даній справі законної сили спростувати поширену ІНФОРМАЦІЯ_1 вказану інформацію шляхом опублікування на головній сторінці веб-сайту ІНФОРМАЦІЯ_6 повідомлення про ухвалення у цій справі судового рішення та вступної і резолютивної частини рішення суду у цій справі,
та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог, а в решті рішення суду залишити без змін (а.с.105-112, т.6).
Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 дав інтерв`ю, яке було опубліковано ІНФОРМАЦІЯ_1 та на двох інтернет сайтах під заголовком « ОСОБА_12 : ІНФОРМАЦІЯ_10 ». Цьому передувало багато публікацій в засобах масової інформації та інтернет сайтах щодо не легітимності призначення ОСОБА_3 на посаду Президента федерації боксу та називали його колаборантом, які є в матеріалах справи. Судом першої інстанції встановлено, що журналіст запитував думку ОСОБА_1 . Вказує, що суд першої інстанції, враховуючи обставини, що на початку інтерв`ю міститься допис: «ІНФОРМАЦІЯ_19», а також зазначено, що: «Багаторічний головний тренер національної збірної України з боксу ОСОБА_12 розповів усе, що думає про президента ФБУ ОСОБА_21 », і одразу міститься питання інтерв`юера ОСОБА_4 - респонденту ОСОБА_1 : «Різні люди і ЗМІ називають ОСОБА_6 президентом Федерації боксу України, інші - колишнім президентом. Особисто для вас, ким він є?», - в іншій частині позову прийшов до правильного висновку, що висловлювання ОСОБА_1 є оціночними судженнями, які містять виключно критичну суб`єктивну думку відповідача ОСОБА_1 щодо особи і діяльності позивача і ця думка не викладена в непристойній формі, що могло б принизити честь, гідність та ділову позивача, а тому підстави як для визнання її недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію, так і зобов`язання її спростувати, відсутні.
Вказує, що оспорювана інформація є суб`єктивною думкою ОСОБА_1 , висловленою, ймовірно, в образливій для позивача формі, та не може бути витлумачена як така, що містить фактичні дані. Словосполучення та речення як інформація, про спростування якої просить позивач, з огляду на мовно-стилістичні засоби не може бути витлумачена як така, що містить фактичні дані, за своїм змістом така інформація є оціночними судженнями, суб`єктивною думкою ОСОБА_1 . Викладена інформація є вираженням суб`єктивної думки ОСОБА_1 , фактично коментарем тієї ситуації, яка склалась навколо позивача, що підтверджується публікаціями, в яких це висвітлено. Вислови у статтях не можуть бути ані спростовані, ані підтверджені. Аналогічні висновки зроблено в постанові Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі №127/18042/20 (провадження №61-909св23). Висловлювання ОСОБА_1 в інтерв`ю, з врахуванням публікацій в засобах масової інформації та інтернет сайтах, є його оціночними судженнями, твердженнями про питання, що становлять суспільний інтерес, а не констатацією фактів.
Зазначає, що застосування у статті слово «колаборант» не є звинуваченням позивача у кримінальному правопорушенні, передбаченому ст.111-1 КК України (Колабораційна діяльність), оскільки це слово може носити склад провокативного забарвлення і може мати різні поняття щодо поведінки особи, на що вказують публікації. 
Також представник ОСОБА_1 - адвокат Миколайчук О.І. подав апеляційну скаргу на додаткове рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 05 грудня 2024 року, в якій просить його скасувати в частині задоволення заяви представника ОСОБА_3 - адвоката Гонтаря О.М. про ухвалення додаткового рішення  та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні заяви повністю (а.с.129-131, т.6).
Апеляційна скарга на додаткове рішення мотивована тим, що рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 15 жовтня 2024 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. При цьому судом першої інстанції не застосовано приписи ч.1 та п.3 ч.3 ст.141 ЦПК України щодо покладення судового збору та інших судових витрат на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, обмежившись лише вказівкою про задоволення позовних вимог.
Вказує, що представником позивача - адвокатом Гонтарем О.М. не було направлено сторонам у справі заяву про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, у зв`язку із розглядом справи та пов`язаних із проведенням експертизи, і ухвалення додаткового рішення в частині розподілу судових витрат. Зокрема не було направлено відповідачу у справі ОСОБА_4 , який не був присутнім в судовому засіданні, що є підставою для відмови у задоволенні заяви про розподіл судових витрат.
Не погоджуючись з рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від                    15 жовтня 2024 року представник ОСОБА_2 - адвокат Саницький А.І. подав апеляційну скаргу, у якій просить його скасувати в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 , а саме: 
про визнання недостовірною та такою, що принижує честь, гідність і ділову репутацію ОСОБА_3 інформацію, поширену ОСОБА_1 в інтерв`ю з ним під заголовком « ІНФОРМАЦІЯ_5 », що розміщене ІНФОРМАЦІЯ_1 на веб-сайті ІНФОРМАЦІЯ_3, за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_4 а саме інформацію: « ІНФОРМАЦІЯ_7 ...За всіма ознаками він є цинічний колаборант.»; «Він підходить під термін колаборант - він продав свою країну, це однозначно...»; «ОСОБА_6. Він колаборант і зрадник нашої Батьківщини. Це однозначно»; «Якщо ОСОБА_6 - колаборант, ...». « У ОСОБА_6. За всіма ознаками він є цинічний колаборант.»; «Він підходить під термін колаборант - він продав свою країну, це однозначно.»; «ОСОБА_6.Він колаборант і зрадник нашої Батьківщини. Це однозначно»; «Якщо ОСОБА_6 - колаборант, …»;
зобов`язання ТОВ «Спорт ЮЕЙ» протягом п`яти календарних днів з моменту набрання рішенням у даній справі законної сили, спростувати поширену ІНФОРМАЦІЯ_1 вказану інформацію шляхом опублікування на головній сторінці веб-сайту ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_2 протягом п`яти календарних днів з моменту набрання рішенням у даній справі законної сили спростувати поширену ІНФОРМАЦІЯ_1 вказану інформацію шляхом опублікування на головній сторінці веб-сайту ІНФОРМАЦІЯ_6 повідомлення про ухвалення у цій справі судового рішення та вступної та резолютивної частини рішення суду у цій справі, 
та ухвалити нове рішення в цій частині про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 , а в решті рішення суду залишити без змін (а.с.143-150, т.6).
Апеляційна скарга мотивована тим, щоз матеріалів справи не вбачається, що поширена інформація ганьбить честь та гідність позивача, завдає шкоди його діловій репутації. Позивачем не доведено, що розповсюджена інформація дискредитує його або призвела до негативних наслідків. Зокрема, протилежне підтверджується низкою публікацій в інших інтернет виданнях під назвами: « ІНФОРМАЦІЯ_11 » ( ІНФОРМАЦІЯ_12 « ІНФОРМАЦІЯ_13 » ( ІНФОРМАЦІЯ_14 « ІНФОРМАЦІЯ_15 » ( ІНФОРМАЦІЯ_14 «ІНФОРМАЦІЯ_20» ( ІНФОРМАЦІЯ_14 «ІНФОРМАЦІЯ_21» ( ІНФОРМАЦІЯ_16 «ІНФОРМАЦІЯ_22» ( ІНФОРМАЦІЯ_17 в яких позивача називали одіозним колаборантом (додані представником ОСОБА_1 до матеріалів справи), які були опубліковані значно раніше, ніж інтерв`ю ОСОБА_1 під заголовком « ІНФОРМАЦІЯ_5 », яке було опубліковано на веб-сайті ІНФОРМАЦІЯ_6 .
Вказує, що позивачем не спростовано твердження відповідача про те, що зміст статті є оціночним судженням автора щодо дій позивача.
Зазначає, що у постанові Верховного Суду від 16 серпня 2023 року у справі                             № 646/2173/21 (провадження №61-3116св23) в контексті вимог до ТОВ «МКТ» (ICTV) Верховний Суд зауважив, що засоби масової інформації та громадськість не позбавлені можливості в обговоренні і висвітлені питань, що мають суспільно важливе значення. Висвітлена у відеоматеріалі інформація містить відомості про події, що мають суспільне значення та викликають суспільний резонанс, так як стосуються питань громадського правопорядку. Тому суспільство має бути обізнаним та ознайомленим з такою інформацією, а таке поширення інформації відповідає практиці застосування ЄСПЛ статті 8 Конвенції. Указане не є порушенням презумпції невинуватості. Враховуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку про те, що позивач не довів протиправності дій відповідачів та, відповідно, порушення його особистих немайнових прав внаслідок поширення прокурором оспорюваної інформації.
Також вказує, що у справі «Дюльдін і Кіслов проти Росії» ЄСПЛ дійшов висновку, що якби усім державним посадовцям було б дозволено звертатися до суду з позовами про дифамацію через будь-яку заяву критичного характеру стосовно ведення державних справ, навіть у ситуаціях, коли до посадовця не зверталися на ім`я або в інший (такий, що може бути ідентифікований) спосіб, журналісти були б завалені позовами. Це не лише вилилося б у накладення надмірного і непропорційного тягаря на засоби масової інформації, що здійснювало б тиск на їхні ресурси та затягло б їх у нескінченні судові тяжби. Безсумнівно, це мало б ефект стримування, яке відчувала б преса, виконуючи роль рупора інформації та громадського охоронця порядку (watchdog).
Представник ОСОБА_15 - адвокат Сініченко І.С. подав відзив на апеляційні скарги, в якому вказує, що чисельні безпідставні посилання скаржників на практику ЄСПЛ та постанови Верховного Суду зводяться до того, що ними не наведено аргументів, які стали б підставою для скасування законного та обґрунтованого рішення суду першої інстанції. Щодо необґрунтованості та безпідставності апеляційної скарги ОСОБА_1 вказує, що його апеляційна скарга не містить належного обґрунтування незаконності чи необґрунтованості рішення суду першої інстанції, чим порушено вимоги ст. 356 ЦПК України. Вона переповнена безсистемним цитуванням рішень ЄСПЛ та Верховного Суду, які не застосовуються до даної справи через відсутність подібних фактичних обставин і правовідносин. У скарзі відсутній аналіз конкретних норм матеріального права, які були порушені судом першої інстанції. Основний акцент зроблено на перекрученому тлумаченні терміну «оціночне судження», хоча в справі йдеться про конкретне, чітке й недостовірне твердження про нібито вчинення злочину позивачем, а саме: «він колаборант і зрадник». Вважає, що згідно з позицією Верховного Суду  у постанові від 09 вересня 2022 року у справі № 577/1629/20, називати особу колаборантом без вироку суду є поширенням недостовірної інформації. Суд першої інстанції правильно вказав, що таке твердження є фактичним, а не оціночним судженням, і воно не підлягає захисту за ст. 10 Конвенції про захист прав людини. Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 , то вважає, що вона не відповідає вимогам ЦПК України, оскільки в ній не наведено юридичних доводів, що спростовують правомірність рішення першої інстанції. Вся аргументація зводиться до повторення рішень ЄСПЛ, вирваних із контексту та перекручено трактованих адвокатом відповідача.  Посилання на рішення ЄСПЛ у справах «Яновський проти Польщі», «Аксель Спрінгер проти Німеччини», «Лінгенс проти Австрії» тощо є юридично некоректними. У жодному з них не йдеться про допустимість звинувачень у державній зраді або колабораційній діяльності без належних доказів і вироку суду. Позивач не є суб`єктом публічної влади, проти якого дозволено широку суспільну критику. Крім того, поширена відповідачами інформація носила характер саме фактичних тверджень про вчинення конкретного кримінального злочину, а не оцінки його діяльності. Суд першої інстанції обґрунтовано визнав поширену інформацію такою, що принижує честь, гідність і ділову репутацію позивача, й порушує презумпцію невинуватості. Щодо доводів апеляційної скарги ТОВ «Спорт ЮЕЙ», то вказує, що за своєю структурою та аргументацією є похідною від позицій ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , не містить нових чи самостійних юридичних обґрунтувань. Натомість вона спирається на загальні формулювання про нібито порушення принципу свободи слова та неповноту дослідження доказів, не конкретизуючи, які саме обставини залишилися поза увагою суду. У скарзі також відсутній аналіз змісту публікацій, поширених за участі ТОВ «Спорт ЮЕЙ». Водночас, саме ця юридична особа є власником інформаційного ресурсу, через який було оприлюднено відомості про нібито зрадницьку поведінку позивача, що є фактичними твердженнями про вчинення кримінально караного діяння без підтвердження судовим рішенням або іншими доказами. Суд першої інстанції надав оцінку ролі кожного з відповідачів у поширенні недостовірної інформації та правомірно встановив солідарну відповідальність. ТОВ «Спорт ЮЕЙ» не надало жодних належних та допустимих доказів на спростування висновків суду.
З урахуванням наведеного, представник ОСОБА_3 - адвокат Сініченко І.С. просить відмовити у задоволенні апеляційних скарг ТОВ «Спорт ЮЕЙ», ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а рішення Шевченківського районного суду міста Києва від                           15 жовтня 2024 року та додаткове рішення цього ж суду 05 грудня 2024 року, залишити без змін.
Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та додаткового рішення цього ж суду, в межах доводів та вимог апеляційних скарг, врахувавши доводи, викладені у відзиві на апеляційні скарги, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення з таких підстав.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч.1 ст.12 ЦПК України).
Відповідно до ч.3 ст. 12, ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76 ЦПК України).
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України).
За змістом ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ІНФОРМАЦІЯ_1 на веб-сайті ІНФОРМАЦІЯ_3 за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_4 а також на веб-сайті ІНФОРМАЦІЯ_6 за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_8 розміщене інтерв`ю ОСОБА_1 під ІНФОРМАЦІЯ_5 », яке він надав відповідачу ОСОБА_4 , в якому викладена, зокрема, наступна інформація: «…Звичайно, він ніякий не президент. Фейкова конференція, яка нібито обрала його президентом ФБУ, пройшла з великими порушеннями. Фактично він сам себе назвав президентом. Не розумію, як його зареєстрували в Мін`юсті. ОСОБА_6 - ніякий не президент, він - самозванець. Я вже не раз казав і повторю ще раз: ОСОБА_6 робить все для того, щоб розвалити український бокс. Звичайно, він ніякий не президент. Фейкова конференція, яка нібито обрала його президентом ФБУ, пройшла з великими порушеннями. Фактично він сам себе назвав президентом. Не розумію, як його зареєстрували в Мін`юсті. ОСОБА_6 - ніякий не президент, він - самозванець. Я вже не раз казав і повторю ще раз: ОСОБА_6 робить все для того, щоб розвалити український бокс»;« …У ОСОБА_6 стиль такий, що він завжди говорив неправду. Я з ним працював багато років, я це знаю. Навіть після початку повномасштабного вторгнення росії в Україну, коли він казав нікому не вірити, що він вивіз з України свою сім`ю і зараз повернеться. І після тих слів, він досі ще не повернувся. І я думаю, що він сюди вже не повернеться. Він же ж і перед війною не хотів зустрічатися з людьми, які з ним не згідні. Він приїжджав на чемпіонат України і втікав від людей. Тим більше він зараз не зустрінеться. Тому що він наробив великої біди. За всіма ознаками він є цинічний колаборант. Чому цинічний? Тому що людина, яка цинічно каже, що є патріотом України - це цинізм вищої марки. Ну який же він патріот України? І після цього він іде і підтримує ОСОБА_19 - всі знають, що це за людина. А ще один цинізм - коли він іде на ці вибори і одягає майку з портретом нашого президента (ОСОБА_18 - Авт.). Це просто караул. Він підходить під термін колаборант - він продав свою країну, це однозначно…»; «…ОСОБА_6 не має морального права очолювати ФБУ. Він колаборант і зрадник нашої Батьківщини. Це однозначно. Але мене цікавлять і інші люди. Ті президенти регіональних федерацій, ті діячі, тренери, які лайкають і підтримують його дописи в соцмережі, вітають з обранням на посаду в ІВА. Якщо ОСОБА_6 - колаборант, то хто ті люди, які його підтримують? Вони отримали посади незаконно і тримаються за свої посади. Але зараз відбудуться зміни і мають прийти ті тренери й функціонери, які повинні тренувати та керувати, а не ті, кому ОСОБА_6 подарував посади…»; «…ОСОБА_6 зганьбив весь український бокс і весь спорт. Тренера ОСОБА_7 в Ірпіні застрелили в залі під час тренування. Скільки боксерів вже загинуло, а скільки воює! А де київський діяч ОСОБА_9 , який його підтримував? Чому він мовчить і нічого не скаже? А де великий держтренер, який ще досі обійма' посаду, ОСОБА_11 ? Де вони зараз всі є, чому мовчать? ОСОБА_11 за кордон втік, ОСОБА_9 взагалі не чути. Якщо ОСОБА_6 колаборант, а ці його підтримували, то хто вони такі?...»; «…Так, він розвалює український бокс, а також з ОСОБА_20 вони валять всесвітній бокс. Я сподіваюся, видатні боксери та впливові у боксі люди захистять наш вид спорту і він все-таки не буде виключений з програми ОІ. За цим видом у світі стоять мільйони людей - тренерів, спортсменів... А таку гидоту і капость для боксу роблять декілька от таких людей…» (а.с. 50-65, т.2).
Наразі на сайті ІНФОРМАЦІЯ_3, за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_4 вже відсутня інформація про вказане інтерв`ю відповідача ОСОБА_1 .
Ці обставини визнаються учасниками справи, а тому не підлягають доказуванню, оскільки немає обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (ч.1 ст. 82 ЦПК України).
Судом першої інстанції встановлено, що хоча окремо назва публікації: « ОСОБА_12 : « ІНФОРМАЦІЯ_10 », не зазначена в позовних вимогах як оспорювана, однак вона чітко демонструє загальний характер опублікованого на вказаних двох веб-сайтах відповідачів інтерв`ю відповідача ОСОБА_1 і безумовно являється невід`ємною частиною публікації та спрямовує загальне уявлення читача про те, яка і щодо кого інформація викладена, зумовлює основу публікації, її цілеспрямованість на доведення до відома широкому колу.
Цей висновок суду першої інстанції сторонами також не оспорюється 
Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір (ст. 34 Конституції України).
Відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.
У відповідності до положень ст. 32 Конституції України кожному гарантується cудовий захист права спростувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.
Статтею 201 ЦК України передбачено, що, зокрема, честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, а статтями 297, 299 ЦК України передбачено право на повагу до гідності та честі, а також право на недоторканість ділової репутації.
Фізична особа має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію. Фізична особа, яка поширює інформацію, зобов`язана переконатися в її достовірності (ч.ч.1.2 ст.302 ЦК України).
Згідно з ч.1 ст.277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на спростування цієї інформації.
Як встановлено положеннями ч.ч. 4,7 ст.277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію.
Беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку (див. постанову Верховного Суду від                   08 січня 2025 року у справі № 742/2051/22 (провадження № 61-7046св24) та в низці інших). 
У відповідності до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.
При розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.
Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.
Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
У постанові Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі № 753/338/19 (провадження № 61-16277св20) Верховний Суд зазначає, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.
Так, згідно зі ст.1 Закону України «Про інформацію» інформація - це будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.
Відповідно до ст.2 Закону України «Про інформацію» основними принципами інформаційних відносин є: гарантованість права на інформацію; відкритість, доступність інформації, свобода обміну інформацією; достовірність і повнота інформації; свобода вираження поглядів і переконань; правомірність одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації; захищеність особи від втручання в її особисте та сімейне життя. За змістом частин першої та другої статті 7 цього Закону право на інформацію охороняється законом. Держава гарантує всім суб`єктам інформаційних відносин рівні права і можливості доступу до інформації. Ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом.
Статтею 30 Закону України «Про інформацію» визначено, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.
Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.
Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому медіа з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.
Отже, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, які не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростування, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.
При цьому, не містить оціночних суджень інформація, яка стосується конкретних подій, конкретної особи та подається як вже установлений факт.
Аналогічні правові висновки викладені у пункті 6.26 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2019 року у справі 904/4494/18 та у постановах Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 757/46387/15-ц, від 06 березня 2019 року у справі № 760/2753/17-ц, від 07 листопада 2019 року у справі № 344/3331/16-ц, від 21 серпня 2019 року у справі № 483/1556/16-ц.
Текстуальний аналіз вказаного вище інтерв`ю ОСОБА_1 під заголовком «ІНФОРМАЦІЯ_23», яке він надав відповідачу ОСОБА_4 , вказує на те, що серед іншого, що відповідачі поширили інформацію яка стосується позивача, а саме: «У ОСОБА_6…За всіма ознаками він є цинічний колаборант.»; «Він підходить під термін колаборант - він продав свою країну, це однозначно…»; «ОСОБА_6…Він колаборант і зрадник нашої Батьківщини. Це однозначно»; «Якщо ОСОБА_6 - колаборант, …».
Колегія суддів інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що весь зміст публікації, об`єднана єдиним твердженням, що позивач ОСОБА_3 - «колаборант і зрадник».
Так, у відповідності до ч.ч.1, 2 ст. 111 КК України (Державна зрада) передбачено, що Державна зрада, тобто діяння, умисно вчинене громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній чи інформаційній безпеці України: перехід на бік ворога в період збройного конфлікту, шпигунство, надання іноземній державі, іноземній організації або їх представникам допомоги в проведенні підривної діяльності проти України, - карається позбавленням волі на строк від дванадцяти до п`ятнадцяти років з конфіскацією майна або без такої.
Ті самі діяння, вчинені в умовах воєнного стану, - караються позбавленням волі на строк п`ятнадцять років або довічним позбавленням волі, з конфіскацією майна.
Згідно з ч.1 ст. 111-1 КК України (Колабораційна діяльність) публічне заперечення громадянином України здійснення збройної агресії проти України, встановлення та утвердження тимчасової окупації частини території України або публічні заклики громадянином України до підтримки рішень та/або дій держави-агресора, збройних формувань та/або окупаційної адміністрації держави-агресора, до співпраці з державою-агресором, збройними формуваннями та/або окупаційною адміністрацією держави-агресора, до невизнання поширення державного суверенітету України на тимчасово окуповані території України - караються позбавленням права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю на строк від десяти до п`ятнадцяти років.
Таким чином, державна зрада та колабораційна діяльність, є протиправними кримінально караними діяннями проти основ національної безпеки України.
Установлено, що станом на дату розповсюдження вищезазначеної інформації відсутні докази, які б прямо чи опосередковано свідчили про наявність кримінальних проваджень, пов`язаних із фактами чи обставинами, в яких позивач ОСОБА_3 мав би відповідний до КПК України процесуальний статус, суду надані не були.
До того ж, як видно з письмової відповіді Служби безпеки України та витягу з інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості», станом на листопад-грудень 2022 року ОСОБА_3 до кримінальної відповідальності не притягувався (а.с. 165-166, т.2).
За таких обставин колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що інформація відносно того, що позивач ОСОБА_3 є колаборантом та зрадником, тобто особою, яка вчинила ряд тяжких злочинів проти основ національної безпеки України, не відповідає дійсності, а  тому є недостовірною.
Водночас аналіз наведеної інформації, з огляду на контекст та використані мовно-стилістичних засобів, зокрема, не зважаючи на питання про ОСОБА_3 , що передує відповіді: «Особисто для вас, ким він є ?», зазначення ОСОБА_1 в безумовно стверджувальній формі «… він продав свою країну, це однозначно…»; «Він колаборант і зрадник нашої Батьківщини. Це однозначно», - таке неодноразове зазначення про «однозначність» у висловлюванні, вказує на те, що така інформація відповідача є твердженнями, а не оціночними судженнями, оскільки представлена як така, що має реальний, а не уявний або прогнозований характер і підтверджує обставини, що ніби вже настали.
Таким чином, опублікована інформація: «У ОСОБА_6…За всіма ознаками він є цинічний колаборант.»; «Він підходить під термін колаборант - він продав свою країну, це однозначно…»; «ОСОБА_6…Він колаборант і зрадник нашої Батьківщини. Це однозначно»; «Якщо ОСОБА_6 - колаборант, …», направлена на виникнення суспільної думки та загального негативного враження про позивача як про колаборанта та зрадника, який має антиукраїнську позицію, оскільки зводиться до повідомлення необмеженому колу осіб про вчинення позивачем суспільно небезпечного правопорушення проти основ національної безпеки України, за яке передбачено кримінальну відповідальність, та яке негативно сприймається громадськістю, тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вказані твердження не є оціночними судженнями, а являються фактичними твердженнями.
При цьому, враховуючи, що вказана стаття є оприлюдненою, то вона є загальнодоступною для широкого кола читачів мережі Інтернет.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно зазначив, що у висловлюваннях: «У ОСОБА_6…За всіма ознаками він є цинічний колаборант.»; «Він підходить під термін колаборант - він продав свою країну, це однозначно…»; «ОСОБА_6…Він колаборант і зрадник нашої Батьківщини. Це однозначно»; «Якщо ОСОБА_6 - колаборант, …» про нібито вчинення позивачем суспільно небезпечних діянь, як вже про встановлений та доведений факт, а відтак таку інформацію про причетність позивача до нібито вчинення наведених кримінальних правопорушень, можна перевірити на предмет її дійсності. При цьому, зазначена інформація по відношенню до позивача є вкрай негативною.
Також в контексті обставин цієї справи суд першої інстанції правильно врахував, що        24 лютого 2022 року російська федерація розпочала відкриту агресивну війну проти України та повномасштабне вторгнення.
Указом Президента України від 24 лютого 2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-ІХ «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», з 05 год. 30 хв. 24 лютого 2022 року  в Україні введено воєнний стан, який у подальшому був продовжений Указами Президента України з затвердженням відповідними Законами України та на час поширення указаної вище інформації про позивача не скасовано.
Отже, враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що розповсюдження інформації у вигляді фактичних тверджень про те, що позивач є колобарантом та зрадником, безумовно його дискредитує та створює враження про начебто підтримку дій, які держава-агресор вчиняє в Україні. 
Такі бездоказові твердження є недопустимими в демократичному суспільстві.
Доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_2 - адвоката Саницького А.І. про те, що з матеріалів справи не вбачається, що поширена інформація ганьбить честь та гідність позивача, завдає шкоди його діловій репутації, колегія суддів відхиляє, оскільки розповсюдження відповідачами інформації у вигляді фактичних тверджень про те, що позивач є колобарантом та зрадником безумовно його дискредитує та створює враження про начебто підтримку дій, які держава-агресор вчиняє в Україні. 
Що стосується посилання адвоката Саницького А.І. на те, що в мережі є низка інших публікацій, в яких вказано, що ОСОБА_15 колаборант та зрадник України, тоапеляційний суд не приймає їх до уваги, оскільки будь-які інші статті про позивача, які не охоплені позовними вимогами в цій справі, не входять до предмету доказування у межах цього спору та кола учасників справи, що в силу передбаченого ст.ст.12,13 ЦПК України принципу диспозитивності цивільного судочинства, виключає можливість аналізу та дослідження їх змісту в порівняні із статтями, про які вказано у цій справі. 
Отже, враховуючи наведені вище обставини та, приймаючи до уваги, що поширена інформація негативно впливає на особисті немайнові права та ділову репутацію позивача, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність складу юридичного правопорушення, необхідного для визнання недостовірною та такою, що принижує честь, гідність і ділову репутацію ОСОБА_3 інформацію, поширену ОСОБА_1 в інтерв`ю з ним під заголовком « ІНФОРМАЦІЯ_5 », що розміщене ІНФОРМАЦІЯ_1 на зазначених в позові веб-сайтах, а саме інформацію: « ІНФОРМАЦІЯ_7 …За всіма ознаками він є цинічний колаборант.»; «Він підходить під термін колаборант - він продав свою країну, це однозначно…»; «ОСОБА_6…Він колаборант і зрадник нашої Батьківщини. Це однозначно»; «Якщо ОСОБА_6 - колаборант, …», а також в частині зобов`язати ТОВ «Спорт ЮЕЙ» та ОСОБА_2 протягом п`яти календарних днів з моменту набрання рішенням у даній справі законної сили, спростувати поширену ІНФОРМАЦІЯ_1 вказану інформацію шляхом опублікування на головній сторінці веб-сайту ІНФОРМАЦІЯ_3 повідомлення про ухвалення у цій справі судового рішення та вступної та резолютивної частини рішення суду у цій справі.
При цьому, суд першої інстанції правильно взяв до уваги, що позивач ОСОБА_3 є публічною особою, зокрема, є засновником товариств, громадських і благодійних організацій (а.с.39-42, 47-54, 55-66, 61-66, 67-85, 106-112, т.1), що сторонами не заперечується. 
Позивач ОСОБА_3 у період з 2012 року по 2014 рік був народним депутатом України сьомого скликання (а.с.164, т.1). 
Також позивач з 2009 року та станом на 14 червня 2022 року згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань керівник Всеукраїнської Громадської організації «Федерація боксу України» (а.с. 1-17, т.2).
Згідно інформації, наданої стороною позивача із сайту Міжнародної асоціації боксу (а.с. 35-36, т.2), ОСОБА_3 є віце-президентом та членом Ради директорів Міжнародної асоціації боксу.
При поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації (далі - Декларація), схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя (див. правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 12 січня 2022 року у справі № 953/8685/20 (провадження № 61-8440 св 21). 
Серед іншого в цій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).
У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.
У зв`язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.
У даному випадку суд першої інстанції правильно відхилив доводи відповідачів про те, що ОСОБА_3 є публічною особою, а відтак межа допустимої критики щодо нього є ширшою, ніж щодо інших осіб, оскільки ці обставини самі по собі жодним чином не спростовують того, що вищевказана інформація: «У ОСОБА_6…За всіма ознаками він є цинічний колаборант.»; «Він підходить під термін колаборант - він продав свою країну, це однозначно…»; «ОСОБА_6…Він колаборант і зрадник нашої Батьківщини. Це однозначно»; «Якщо ОСОБА_6 - колаборант, …», є недоведеними фактичними твердженнями, висловлюваннями та поширеннями звинувачення особи у вчиненні злочину проти основ національної безпеки України, а тому не можуть бути поширені необмеженому колу осіб без наявності таких доказів, так як така інформація порушує принцип презумпції невинуватості, закріплений ст. 62 Конституції України, ст.2 КК України, п. 2 ст. 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Згідно із ст.10 Конвенції свобод передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.
Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. 
Відповідно до п.2 ст.10 Конвенції, вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти.
Стаття 10 Конвенції захищає право журналістів на оприлюднення інформації з питань, що становлять загальний інтерес, за умови, що вони діють сумлінно, користуючись точними відомостями, і надають перевірену і точну інформацію відповідно до вимог журналістської етики (Aleksey Ovchinnikov v. Russia).
При цьому, преса не повинна переступати певні межі, зокрема, у відношенні репутації та прав інших, її задача - у спосіб, що не суперечить «обов`язкам і відповідальності» преси - передавати інформацію та ідеї з усіх питань, що мають суспільний інтерес («ThorgeirThorgeirson v. Iceland», «Jersild v. Denmark»).
У рішенні ЄСПЛ «Dorota Kania v. Poland (No. 2)» від 04 жовтня 2016 року наголошено, що свобода вираження поглядів, захищена статтею 10 Конвенції, не є абсолютною і поширюється на журналістів лише за умови, якщо вони діють відповідально та з дотриманням своїх професійних обов`язків: добросовісно виконують свою роботу, надають точну та достовірну інформацію згідно з вимогами журналістської етики (що також стосується поширення інформації з тем, до яких є значний публічний інтерес).
У цій справі відповідачі, всупереч вимогам ст.ст.12, 61 ЦПК України, не надали суду будь-яких доказів на підтвердження того, що поширена ними про позивача інформація відповідала принципу достовірності, була перевірена і не була спрямована на посягання на особисті немайнові права позивача.
З цих же підстав колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Миколайчука О.І. про те, що поширена ОСОБА_1 інформація про позивача є лише оціночними судженнями, які містять виключно критичну суб`єктивну думку відповідача ОСОБА_1 щодо особи і діяльності позивача.
Отже, в даному випадку у ОСОБА_15 , як у публічної особи, з досвідом політичної та громадської діяльності, про яку відповідачами поширено інформацію про, нібито, його колабораційну діяльність і зраду України, що негативно впливає на його ділову репутацію та порушує особисті немайнові права позивача, дійсно виникло право на судовий захист шляхом визнання цієї інформації недостовірною та такою, що принижує честь, гідність і ділову репутацію.
При цьому, судом першої інстанції правильно зазначено, що належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації (див. постанову Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 439/1469/15-ц (провадження №61-5189св18)).
Дані про власника веб-сайта можуть бути витребувані в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет.
Так, відповідно до змісту довідки з відомостями про власника веб-сайту від 02 серпня  2022 року за №79/2022-Д, власником веб-сайту ІНФОРМАЦІЯ_6 є ОСОБА_16 ( ОСОБА_17 ) (а.с.74-80, т.2).
Вирішуючи питання щодо належності відповідача ТОВ «Спорт ЮЕЙ» в даних спірних правовідносинах, суд першої інстанції правильно врахував ту обставину, що із наданого ним ліцензійного договору вбачається, що 1766 TEAM EOOD надає ТОВ «Спорт ЮЕЙ» одиничну ліцензію, надає право на використання об`єктів 1766 TEAM EOOD в обумовлених договором межах та на визначений термін, а ТОВ «Спорт ЮЕЙ» зобов`язаний виплатити винагороду за використання об`єктів на умовах, зазначених у договорах. 
У пункті 2.2 цього ліцензійного договору передбачено, що ліцензія, зазначена у п. 2.1, передбачає право ТОВ «Спорт ЮЕЙ» використовувати, зокрема, окремі елементи веб-сайту ІНФОРМАЦІЯ_3, розташованого в мережі Інтернет, що характеризуються графічним, кольоровим, аудіовізуальним відображенням, та/або системою організації сукупності даних, (баз даних, каталогів, статей…, аудіовізуальних творів, креслень та інших об`єктів), підібраних та систематизованих певним чином: сукупність програмних засобів (комп`ютерних програм), що забезпечують нормальне, стабільне функціонування веб-сайтів, доменне ім`я веб-сайту, територія використання веб-сайту та Домену - весь світ, тощо (а.с.181-183, т.3).
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що 1766 TEAM EOOD передало ТОВ «Спорт ЮЕЙ» права щодо користування як веб-сайтом, так і доменним ім`ям, а тому саме ТОВ «Спорт ЮЕЙ» є відповідальним за зміст цього веб-сайту, на якому розміщена інформація щодо відповідача, а тому вказаний відповідач є належним, враховуючи і ту обставину, що саме вказане товариство створило технологічну можливість та умови для поширення інформації, а тому є належним відповідачем у вказаному спорі.
Доводи апеляційної скарги представника ТОВ «Спорт ЮЕЙ» - адвоката Лісничого І.В. про те, що товариство та власник веб-сайту, на якому розміщена новина, не можуть нести відповідальність за такі висловлювання, адже не є авторами та першоджерелами таких висловлювань, колегія судів відхиляє, оскільки ці доводи наведених вище висновків суду першої інстанції не спростовують та зводяться до їх переоцінки. 
Що стосується твердження адвоката Лісничого І.В. про те, що ТОВ «Спорт ЮЕЙ»  здійснило лише часткове цитування оспорюваної інформації без її безпосереднього опублікування на веб-сайті в повному обсязі, розміщено посилання на веб-сайт, який належить ОСОБА_2 та який містив повний зміст оспорюваної інформації, то вони також не звільняють ТОВ «Спорт ЮЕЙ» від поширення недостовірної інформації, оскільки згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 439/1469/15-ц (провадження № 61-5189св18), коли доступ до сайта є вільним, належним  відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений  інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість  та умови для поширення недостовірної інформації.
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що в межах заявлених позовних вимог та встановлених у цій справі обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_3 в частині визнання недостовірною та такою, що принижує честь, гідність і ділову репутацію позивача, інформацію, поширену ОСОБА_1 в інтерв`ю з ним під заголовком « ІНФОРМАЦІЯ_5 », що розміщене ІНФОРМАЦІЯ_1 на веб-сайтах ІНФОРМАЦІЯ_3 та ІНФОРМАЦІЯ_6 а саме інформацію: « ІНФОРМАЦІЯ_7 …За всіма ознаками він є цинічний колаборант.»; «Він підходить під термін колаборант - він продав свою країну, це однозначно…»; «ОСОБА_6…Він колаборант і зрадник нашої Батьківщини. Це однозначно»; «Якщо ОСОБА_6 - колаборант, …», а також в частині зобов`язання ТОВ «Спорт ЮЕЙ» та власника веб-сайта ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_2 протягом  п`яти календарних днів з моменту набрання рішенням у даній справі законної сили, спростувати поширену ІНФОРМАЦІЯ_1 вказану інформацію шляхом опублікування повідомлення про ухвалення у цій справі судового рішення та вступної та резолютивної частини рішення суду у цій справі.
Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду є обґрунтованими, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.
Інші доводи та обставини, на які посилаються заявники в апеляційних скаргах на рішення суду першої інстанції, були предметом дослідження у суді першої інстанції і висновки з цього приводу, зроблені судом, ґрунтуються на встановлених обставинах та досліджених у судовому засіданні доказах, яким судом дана належна правова оцінка.
Апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
Також колегія суддів погоджується з додатковим рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 05 грудня 2024 року, згідно з яким стягнуто із відповідачів ОСОБА_1 , ТОВ «Спорт ЮЕЙ», ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_3 судовий збір у розмірі по 1 058 грн 56 коп., з кожного та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі по 8 000 грн 00 коп., з кожного, з таких підстав.
21 жовтня 2024 року представник ОСОБА_3 - адвокат Гонтар О.М. подав до суду заяву, у якій просив: ухвалити додаткове рішення про стягнення з відповідачів ОСОБА_1 , ТОВ «Спорт ЮЕЙ», ОСОБА_2 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 , судовий збір у розмірі 3 969 грн 60 коп., витрати за підготовку експертного висновку в сумі 22 942 грн 10 коп. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 200 000 грн                         00  коп.
Відповідач у справі ТОВ «Спорт ЮЕЙ» подало заперечення на вказану заяву, у якій просило відмовити у задоволенні заяви в повному обсязі з підстав недоведеності та неспівмірності заявлених вимог, а також, що позивачем порушено порядок надання доказів понесення витрат на професійну правничу допомогу. 
Представник ОСОБА_2 - адвоката Саницький А.І. подав клопотання про зменшення судових витрат, у якому зазначив, що розмір витрат на правничу допомогу в даній справі не може перевищувати 20 000 грн 00 коп., з огляду на вимоги стягнення судових витрат пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Представник відповідача ОСОБА_1 - адвоката Миколайчука О.І. також подав заперечення, в яких просив відмовити у задоволенні заяви з підстав її необґрунтованості.
Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Зі змісту рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 15 жовтня 2024 року вбачається, що судом не вирішувалось питання щодо розподілу судового збору.
Наявними у справі доказами підтверджується, що позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір у розмірі 3 969 грн 60 коп., за чотири вимоги немайнового характеру, що підтверджується копією квитанції №27 (а.с.33, т.1).
Тому враховуючи, що основним рішенням суду позов задоволено частково, а саме дві вимоги позовної заяви задоволено повністю, а дві вимоги в частині, то суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню пропорційно розміру задоволених позовних вимог по 1 058 грн 56 коп., з кожного відповідача, за винятком відповідача ОСОБА_4 , до якого не було заявлено позовних вимог.
Відповідно до ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).
Згідно зі ст.11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (ст.15 ЦПК України).
Частиною 8 ст.141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, щодо закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Згідно з ч.3 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Водночас зі змісту ч.4 ст.137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, затраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (п.1 ч.2 ст.137 ЦПК України).
Отже склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмету доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.
Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеної у постанові від 02 вересня 2020 року у справі 329/766/18.
З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу позивач ОСОБА_3 надав копію договору про надання правничої допомоги від 14 грудня 2022 року, укладений між ним та адвокатським об`єднанням «Тріангулум» (далі - АО «Тріангулум») в особі адвоката Гонтаря О.М., а також додаткову угоду №1 до цього договору про надання правничої допомоги від 14 грудня 2022 року. 
За умовами цього договору, з урахуванням додаткової угоди, адвокат Гонтарь О.М. на умовах платності зобов`язався надавити позивачу професійну правничу допомогу у цій справі. Вартість таких послуг у суді першої інстанції становить 200 000 грн 00 коп. (а.с.145-148, 149, т.5).
Згідно з  актом приймання наданих послуг від 16 жовтня 2024 року по договору про надання правничої допомоги від 14 грудня 2024 року та копії рахунку-фактура №2.10 від                   17 жовтня 2024 року дійсна вартість таких послуг, яку АО «Тріангулум» в особі адвоката Гонтаря О.М. надало позивачу у цій справі в суді першої інстанції становить 200 000 грн 00 коп. без ПДВ. (а.с.150-150, т.5).
У позовній заяві ОСОБА_3 вказав попередній (орієнтований) розрахунок сум судових витрат, які він поніс і очікує понести у зв`язку з розглядом справи та зазначив, що витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 100 000 грн 00 грн.
Відповідно до ч.4 ст.141 ЦПК України, якщо сума судових витрат, заявлена до відшкодування, істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат в частині такого перевищення.
У постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що суд повинен оцінювати необхідність та розумність судових у вигляді «гонорару успіху», саме в контексті компенсації цих витрат за рахунок іншої сторони судової справи.
Аналогічним чином тлумачить це питання і ЄСПЛ, висновки якого, зокрема, у рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19 жовтня 2000 року у справі «Іатрідіс проти Греції» (latridis v. Greece, заява № 31107/96) свідчать, що договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом, може підтверджувати, що у клієнта дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові, якщо така угода є юридично дійсною. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли між адвокатом і клієнтом, не може зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але ураховуючи також те, чи були вони розумними.
Водночас чинне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. 
Процесуальним законодавством передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін. 
Велика Палата Верховного Суду у пункті 21 додаткової постанови від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц виснувала, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. 
Зазначені критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі ст.41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях ЄСПЛ від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95), зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
Також, у пункті 154 рішення ЄСПЛ у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму (аналогічна правова позиція викладена Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду у додаткових постановах від 20 травня 2019 у справі №916/2102/17, від 25 червня 2019 у справі № 909/371/18, у постановах від 05 червня 2019 року у справі № 922/928/18, від 30 липня 2019 року у справі №911/739/15 та від 01 серпня 2019 року у справі № 915/237/18.
У рішенні ЄСПЛ у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 жовтня 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
У постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/12876/19 зазначено, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини. Разом з тим чинне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Відповідно, суд зазначив, що процесуальним законодавством передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.
У цьому аспекті важливими є також висновки у постановах Верховного Суду у справі № 905/1795/18 та у справі № 922/2685/19, де визначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Комплексно проаналізувавши вартість і обсяг наданих адвокатом Гонтарем О.М. позивачу юридичних послуг та виконаних робіт у даній справі № 761/584/23, зважаючи на її складність в контексті пред`явлених вимог та кількість поданих представником процесуальних документів, а також час, який необхідний адвокату на їх підготовку та прийняття участі у розгляді справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов  правильного висновку, що заявлені позивачем у вказаній справі витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 200 000 грн 00 коп. є неспівмірним із складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт в інтересах позивача, а також часом, витраченим на їх виконання, а тому не відповідає критеріям реальності таких витрат, розумності їхнього розміру та справедливості розміру отриманих коштів.
Тому враховуючи наявність підстав для зменшення розміру суми судових витрат, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку, що із ОСОБА_1 , ТОВ «Спорт ЮЕЙ» та ОСОБА_2 на користь позивача                    ОСОБА_3 підлягає стягненню 24 000 грн 00 коп. (по 8 000 грн 00 коп. з кожного) в рахунок відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з розглядом справи.
Колегія суддів вважає, що такий розмір правничої допомоги є співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг).
Доводи апеляційної скарги представника ТОВ «Спорт ЮЕЙ» - адвоката Лісничого І.В. про те, що суд першої інстанції при ухваленні додаткового рішення проігнорував, що позивачем не було надано достатніх та належних документів, які б підтверджували фактичне здійснення витрат на професійну правничу допомогу, а лише копія рахунку-фактури на оплату квитанції про фактичну оплату цих послуг, не засвідчує проведення оплати, колегія суддів відхиляє.
Колегія суддів враховує, що у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року зазначено, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.
Доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Миколайчука О.І. про те, що судом першої інстанції не застосовано приписи ч.1 та п.3 ч.3 ст.141 ЦПК України стосовно покладення судового збору та інших судових витрат на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, обмежившись лише вказівкою про задоволення позовних вимог, є маніпулятивними.
У оскаржуваному додатковому рішенні суд першої інстанції зазначив, що основним рішенням суду позов ОСОБА_3 задоволено частково, а саме, дві (з чотирьох) вимоги позовної заяви задоволено повністю, а дві вимоги в частині (більш ніж 50 % від заявлених вимог). 
При цьому, колегія суддів враховує, що стягнута судом першої інстанції з відповідачів на користь позивача сума витрат на професійну правову допомогу у розмірі 24 000 грн 00 коп. більш ніж у вісім разів менша за заявлену позивачем суму у розмірі 200 000 грн 00 коп. (12 % від заявленої суми).
Посилання адвоката Миколайчука О.І. на те, що заяву про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу не було направлено відповідачу у справі ОСОБА_4 , який не був присутнім в судовому засіданні, що є підставою для відмови у задоволенні заяви про розподіл судових витрат, то воно є безпідставним, виходячи з такого.
Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Позивачем не заявлялось позовних вимог до ОСОБА_4 , що також встановлено судом першої інстанції. 
Додатковим рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 05 грудня 2024 року судові витрати із ОСОБА_4 не стягувались.
Відповідач ОСОБА_4 ні основне рішення суду першої інстанції, ні додаткове рішення цього ж суду,  в апеляційному порядку не оскаржує і матеріали справи не містять доказів того, що він уповноважував інших скаржників діяти у його інтересах.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин колегія суддів вважає, що рішенняШевченківського районного суду міста Києва від 15 жовтня 2024 року та додаткове рішення цього ж суду від 05 грудня 2024 року, є обґрунтованими, а тому ці судові рішення відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційні скарги - без задоволення, оскільки доводи апеляційних скарг висновків суду першої інстанції не спростовують.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,   
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу представника товариства з обмеженою відповідальністю «Спорт ЮЕЙ» - адвоката Лісничого Ігоря Валерійовича, апеляційні скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Миколайчука Ореста Ігоровича, апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Саницького Андрія Ігоровича - залишити без задоволення. 
Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 15 жовтня 2024 року та додаткове рішення цього ж суду від 05 грудня 2024 року, залишити без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 12 травня 2025 року.
 
Головуючий

Судді: